Ухвала
 
22 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 2-2271/07
провадження № 61-18693ск20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Грушицького А. І. 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Кісь Ларисою Сергіївною, на ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області                       від 30 червня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 03 листопада 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 березня 2007 року за нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади м. Бердянськ в особі Бердянської міської ради, третя особа - Комунальне підприємство з технічної інвентаризації Бердянської міської ради, про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно,
ВСТАНОВИВ:
10 грудня 2020 року  ОСОБА_1 через адвоката Кісь Л. С.,засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30 червня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 03 листопада 2020 року у вказаній вище справі. Дана касаційна скарга подана з пропуском строку на касаційне оскарження.
Згідно з частиною першою статті 390 Цивільного процесуального кодексу України  (далі - ЦПК України) касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення відповідно до частини другої статті 390 ЦПК України.
Частиною третьою статті 390 ЦПК України передбачена можливість поновлення строку на касаційне оскарження в разі його пропуску з інших поважних причин.
У касаційній скарзі заявник порушує питання про поновлення строку на касаційне оскарження посилаючись на те, що копію постанови Запорізького апеляційного суду від 03 листопада 2020 року отримано представником ОСОБА_1 - Кісь Л. С.,                                 18 листопада 2020 року, на підтвердження чого надано копію супровідного листа Запорізького апеляційного суду від 10 листопада 2020 року, копію поштового конверта цього ж суду від 12 листопада 2020 року з трек-номером 6900509011632 та відомості з офіційного веб-сайту «Укрпошта» в яких зазначено, що поштове відправлення з трек-номером 6900509011632, в якому направлено зазначену постанову, вручено отримувачу 18 листопада 2020 року.
Ураховуючи наведені у касаційній скарзі доводи стосовно поновлення строку на касаційне оскарження, а також те, що оскаржувану постанову було отримано                                18 листопада 2020 року, колегія суддів вважає, що строк на касаційне оскарження заявником пропущено з поважних причин, тому підлягає поновленню.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
В лютому 2007 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіальної громади м. Бердянська в особі Бердянської міської ради, третя особа - Комунальне підприємство з технічної інвентаризації Бердянської міської ради, про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 березня                    2007 року позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на ціле убудовано-прибудоване приміщення (магазин), загальною площею 577,3 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , і складається з тамбура 1 площею 6,1 кв. м, торговельного залу № 1 площею140 кв. м, складу № 3 площею 16,9 кв. м, комори № 4 площею 8,6 кв. м, комори № 5 площею 2,1 кв. м, кабінету № 6 площею 25,2 кв. м, коридору № 7 площею 3,5 кв. м, санвузла № 8 площею 2,7 кв. м, складу № 9 площею 17,8 кв. м, кабінету № 10 площею 10,2 кв. м, торговельного залу № 11 площею 155,7 кв. м, коридору № 12 площею 20, 2 кв. м, котельні № 13 площею 5,7 кв. м, складу № 14 площею 162,6 кв. м, загальною площею 577,3 кв. м.
Рішення суду набрало законної сили, в апеляційному порядку не оскаржувалось.
В липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 березня 2007 року у зв`язку з нововиявленими обставинами.
Ухвалою судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30 червня 2020 року з виправленою опискою ухвалою суду від 13 серпня 2020 року відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 03 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30 червня 2020 року про відмову у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами у цій справі залишено без змін.
Частиною другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Згідно частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Відповідно до частини першої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.
Пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України передбачено, що підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є, зокрема, істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається, із заявою на час розгляду справи.
Пунктом 1 частини другої статті 424 ЦПК України встановлено, що з урахуванням приписів частини першої цієї статті заява про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами може бути подана з підстави, визначеної пунктом 1 частини другої статті 423 цього Кодексу - не пізніше трьох років з дня набрання таким судовим рішенням законної сили.
Відмовляючи у відкритті провадження про перегляд за нововиявленими обставинами місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що звернувшись із заявою про перегляд рішення суду від 12 березня 2007 року за нововиявленими обставинами лише 21 липня 2016 року, тобто більше ніж через 9 років, ОСОБА_1 пропустив встановлений для такої процесуальної дії присічний строк - 3 роки, який не може бути поновлений.
Вищенаведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 19 березня 2020 року у справі № 2-213/10 (провадження № 61-28св20), постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 2-1127/11 (провадження № 61-2056св19), ухвалі від 05 грудня у справі № 336/3807/19 (провадження № 61-20408ск19), ухвалі                 від 23 січня 2019 року у справі № 2-359/1998 (провадження № 61-1296ск19), ухвалі               від 07 лютого 2019 року у справі № 1327/300/12 (провадження № 61-2842ск19).
Колегія суддів зазначає, що одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, новий розгляд справи, провадження у якій було закінчено остаточним рішенням, можливий у зв`язку з нововиявленими обставинами на вимогу сторони провадження лише у разі необхідності виправлення суттєвих помилок правосуддя, коли така процедура застосовується у спосіб, сумісний зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Принцип юридичної визначеності передбачає повагу до остаточності судових рішень та полягає у тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру. (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Желтяков проти України»).
Таких обставин у справі не встановлено, з моменту ухвалення остаточного рішення пройшло більше 9 років.
Отже оскаржуваних судових рішень, доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд у порядку, передбаченому частинами першою, другою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою та якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Клопотання  ОСОБА_1 , подане адвокатом Кісь Ларисою Сергіївною, про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити.
Поновити  ОСОБА_1  строк на касаційне оскарження ухвали Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30 червня 2020 року та постанови Запорізького апеляційного суду від 03 листопада 2020 року.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Кісь Ларисою Сергіївною, на ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30 червня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 03 листопада 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 березня 2007 року за нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади м. Бердянськ в особі Бердянської міської ради, третя особа: Комунальне підприємство з технічної інвентаризації Бердянської міської ради, про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                          І. В. Литвиненко  
 
                                                                   В. С. Висоцька
 
                                                                                                      А. І. Грушицький