П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

03 листопада 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/1061/19	
Головуючий в 1 інстанції: Мельник О.М.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів -  Скрипченка В.О., Косцова І.П.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Управління Держпраці у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2019 року (м.Миколаїв, дата складання повного тексту рішення - 14.11.2019р.) по справі за адміністративним позовом Управління Держпраці у Миколаївській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Центральний-1» про застосування заходів реагування у сфері державного нагляду,-

В С Т А Н О В И В:

10.04.2019 року Управління Держпраці у Миколаївській області звернулося до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ТОВ «Центральний-1», що знаходиться за адресою: м.Миколаїв, вул.Шнеєрсона,4/4, про застосування заходу реагування у сфері державного нагляду шляхом повної заборони устаткування підвищеної небезпеки, а саме, експлуатації 175 ліфтів пасажирських.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що під час перевірки виробничих об`єктів ТОВ «Центральний-1» були виявлені численні порушення нормативно-правових актів з охорони праці, що унеможливлює експлуатацію обладнання (ліфтів) та виконання робіт, оскільки створює загрозу життю та здоров`ю людей.
Представник відповідач надав до суду письмовий відзив на позов, в якому позовні вимоги категорично не визнав та просив відмовити у їх задоволенні на підставі того, що 20.02.2019р. між ТОВ «Центральний-1» та КП «Миколаївліфт» укладено додаткову до договору №1 від 28.12.2018 року про надання послуг з технічного обслуговування ліфтів, про що, Управління Держпраці було повідомлено листом, на якому міститься печатка з вх.№118 від 21.02.2019р. Також, відповідач звернув увагу й на те, що усі будинки були передані до ТОВ «Центральний 1» лише тільки для надання послуг з утримання цих будинків, споруд та прибудинкових територій, а отже, позивач фактично не є балансоутримувачем цих багатоквартирних будинків, а належним балансоутримувачем є саме власники цих будинків або співвласники їх житлових та нежитлових приміщень.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2019 року  у задоволенні адміністративного позову Управління Держпраці у Миколаївській області - відмовлено у повному обсязі.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, представник позивача 16.12.2019 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 14.11.2019 року та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. 
23.12.2019 року матеріали даної справи, разом із вказаною вище апеляційною скаргою, надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.  
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.01.2020р. відрито апеляційне провадження по даній справі та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.
Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.      
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних і достатніх підстав для її задоволення.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи. 
Відповідач - ТОВ «Центральний-1» (код ЄДРПОУ 3488934) зареєстровано 30.01.2007р. та розташоване за адресою: вул.Шнеєрсона,4/4, м. Миколаїв, Миколаївська область. Керівник товариства - ОСОБА_1 , засновники: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Основні види діяльності за КВЕД: «комплексне обслуговування об`єктів», «управління нерухомим майном» та інш.
В період з 11.02.2019р. по 19.02.2019р. посадовими особами Управління Держпраці у Миколаївській області на підставі наказу №421 від 21.11.2018р. було проведено планову перевірку дотримання суб`єктом господарювання - ТОВ «ЦЕНТРАЛЬНИЙ-1» вимог законодавчих та нормативно-правових актів  з охорони праці та промислової безпеки.
За результатами вказаної вище перевірки складено акт №191 від 19.02.2019р., в якому було зафіксовано ряд порушень відповідачем вимог Закону України «Про охорону праці» №2694-ХІІ від 14.10.1992р., частина яких спричиняють загрозу життю та здоров`ю людей, зокрема, порушення, зафіксовані в п.17-18:
- суб`єктом господарювання  не пред`явлено дозволу на експлуатацію устаткування підвищеної небезпеки: ліфтів пасажирських - 175 (зазначені в Додатку  1 та  2 до акту перевірки суб`єкта господарювання), чим порушено п.11 додаток 3 «Порядку видачі дозволів на виконання робіт підвищеної небезпеки та на експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки» (затв. Постановою КМУ №1107 від 26.10.2011р.).
- у суб`єкта господарювання відсутня інформація про проведенні ремонтні роботи на ліфтах, які пройшли експертне обстеження (зазначенні в Додатку  2), що є порушенням п.9.6.2. НПАОП 0,00-1.02-08 "Правила будови і безпечної експлуатації ліфтів".
10.04.2019 року Управління Держпраці у Миколаївській області, у зв`язку з виявленими вищезазначеною перевіркою порушеннями, звернулося до окружного суду із даним позовом про застосування до підприємства відповідача заходу реагування у сфері державного нагляду шляхом повної заборони виконання робіт та експлуатації машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки, а саме 175 ліфтів пасажирських.
Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та не доведеності позовних вимог та відповідно, з відсутності беззаперечних підстав для застосування саме до відповідача вказаних у позові заходів реагування.
Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи, цілком погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
А згідно із ст.3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає Закон України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007р. №877-V.
Так, як слідує зі змісту норм ст.1 Закону України №877-V, «державний нагляд» (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади АР Крим, органів місцевого самоврядування в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, прийнятого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища; засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Заходами державного нагляду (контролю) - є планові та позапланові заходи, які здійснюються шляхом проведення перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та інших дій.
Спосіб здійснення державного нагляду (контролю) - процедура здійснення державного нагляду (контролю), визначена законом.
Також, зазначеним Законом №877-V визначено види державних заходів (планові та позапланові перевірки), процедуру проведення заходів державного нагляду (контролю), види документів, які складаються за результатами наглядової діяльності, права та обов`язки контролюючого органу, права та обов`язки суб`єкта господарювання та ін.
Як передбачено ч.1 ст.4 Закону №877-V, державний нагляд (контроль) здійснюється за місцем провадження господарської діяльності суб`єкта господарювання або його відокремлених підрозділів, або у приміщенні органу державного нагляду (контролю) у випадках, передбачених законом.
Відповідно ж до вимог ч.7 ст.7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» №877-V, повне або часткове зупинення виробництва (виготовлення) або реалізації продукції, виконання робіт, надання послуг допускається за постановою адміністративного суду, ухваленою за результатами розгляду позову органу державного нагляду (контролю) щодо застосування заходів реагування.
Однак, при цьому, слід зазначити, що у відповідності до приписів ч.4 ст.4 цього ж Закону №877, повноваження органів державного нагляду (контролю) щодо зупинення виробництва (виготовлення) або реалізації продукції, виконання робіт, надання послуг, встановлюється виключно законами.
Так, зазначене право надане позивачу Законом України «Про охорону праці» (ст.39).
Як слідує зі змісту ст.1 Закону України "Про охорону праці" від 14.10.1992р. №2694-XII, «охорона праці» - це система правових, соціально-економічних, організаційно-технічних, санітарно-гігієнічних і лікувально-профілактичних заходів та засобів, спрямованих на збереження життя, здоров`я і працездатності людини у процесі трудової діяльності.
А гідно із ст.37 цього ж Закону №2694-ХІІ, державний нагляд за додержанням законів та інших нормативно-правових актів про охорону праці здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці.
На підставі «Положення про Державну службу України з питань праці» (затв. Постановою КМУ від 11.02.2015р. №96), Державна служба України з питань праці та її територіальні органи є повноважними органами щодо реалізації державної політики охорони праці зі здійснення державного регулювання і контролю у сфері діяльності, пов`язаної з об`єктами підвищеної небезпеки.
Так, як визначено положеннями ст.39 Закону України «Про охорону праці», посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці мають право, зокрема: забороняти, зупиняти, припиняти, обмежувати експлуатацію підприємств, окремих виробництв, цехів, дільниць, робочих місць, будівель, споруд, приміщень, випуск та експлуатацію машин, механізмів, устаткування, транспортних та інших засобів праці, виконання певних робіт, застосування нових небезпечних речовин, реалізацію продукції, а також скасовувати або припиняти дію виданих ними дозволів і ліцензій до усунення порушень, які створюють загрозу життю працюючих.
А згідно із Розпорядженням Кабінету Міністрів України №1021-р від 30.09.2015 року, функції та повноваження Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України припинені та передані правонаступнику - Державній службі України з питань праці.
          Як слідує зі ст.4 Закону України «Про охорону праці», державна політика в галузі охорони праці базується, у тому числі на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці.
          Відповідно ж до приписів ст.13 вказаного Закону, роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.
          Так, з цією метою роботодавець забезпечує функціонування системи управління охороною праці, а саме: створює відповідні служби і призначає посадових осіб, які забезпечують вирішення конкретних питань охорони праці, затверджує інструкції про їх обов`язки, права та відповідальність за виконання покладених на них функцій, а також контролює їх додержання; розробляє за участю сторін колективного договору і реалізує комплексні заходи для досягнення встановлених нормативів та підвищення існуючого рівня охорони праці; забезпечує виконання необхідних профілактичних заходів відповідно до обставин, що змінюються; впроваджує прогресивні технології, досягнення науки і техніки, засоби механізації та автоматизації виробництва, вимоги ергономіки, позитивний досвід з охорони праці тощо; забезпечує належне утримання будівель і споруд, виробничого обладнання та устаткування, моніторинг за їх технічним станом; забезпечує усунення причин, що призводять до нещасних випадків, професійних захворювань, та здійснення профілактичних заходів, визначених комісіями за підсумками розслідування цих причин; організовує проведення аудиту охорони праці, лабораторних досліджень умов праці, оцінку технічного стану виробничого обладнання та устаткування, атестацій робочих місць на відповідність нормативно-правовим актам з охорони праці в порядку і строки, що визначаються законодавством, та за їх підсумками вживає заходів до усунення небезпечних і шкідливих для здоров`я виробничих факторів; розробляє і затверджує положення, інструкції, інші акти з охорони праці, що діють у межах підприємства, та встановлюють правила виконання робіт і поведінки працівників на території підприємства, у виробничих приміщеннях, на будівельних майданчиках, робочих місцях відповідно до нормативно-правових актів з охорони праці, забезпечує безоплатно працівників нормативно-правовими актами та актами підприємства з охорони праці; здійснює контроль за додержанням працівником технологічних процесів, правил поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, використанням засобів колективного та індивідуального захисту, виконанням робіт відповідно до вимог з охорони праці; організовує пропаганду безпечних методів праці та співробітництво з працівниками у галузі охорони праці; вживає термінових заходів для допомоги потерпілим, залучає за необхідності професійні аварійно-рятувальні формування у разі виникнення на підприємстві аварій та нещасних випадків.
Крім того, роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.
Частиною 3 статті 21 Закону №2694-ХІІ передбачено, що роботодавець повинен одержати дозвіл на виконання робіт підвищеної небезпеки та на експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці, видає дозволи на безоплатній основі на підставі висновку експертизи стану охорони праці та безпеки промислового виробництва суб`єкта господарювання, проведеної експертно-технічними центрами, які належать до сфери управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці, або незалежними експертними організаціями, які забезпечують науково-технічну підтримку державного нагляду у сфері промислової безпеки та охорони праці. На застосування машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки виробник або постачальник устаткування підвищеної небезпеки отримує дозвіл до прийняття зобов`язань на постачання. Одержання дозволу не вимагається у разі експлуатації (застосування) устаткування підвищеної небезпеки, яке прийнято в експлуатацію з видачею відповідного сертифіката або щодо якого зареєстровано декларацію про готовність до експлуатації, а також у разі реєстрації машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці.
Так, «Правила будови і безпечної експлуатації ліфтів» затверджені наказом Державного комітету України з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду від 01.09.2008року №190, зареєстрованим Міністерством юстиції України 07.10.2008 року за №937/15628, та поширюються на всіх суб`єктів господарювання незалежно від форм власності, які здійснюють виготовлення, монтаж, експлуатацію, ремонт, реконструкцію та модернізацію ліфтів, підйомників та їх складових частин.
У розділі 9 вказаних Правил №190 визначені такі вимоги до безпечної експлуатації ліфтів, як технічний огляд, експертне обстеження і введення в експлуатацію.
Відповідно до пп.9.5.1 п.9.5 вказаних Правил №190, позачерговий технічний огляд ліфта проводять у разі: - введення його в експлуатацію після ремонту, реконструкції або модернізації; - перерви в експлуатації більше як на 12 місяців; - демонтажу та встановлення на новому місці; - закінчення граничного строку експлуатації (із застосуванням видів робіт, що не використовувались під час експертного обстеження); - експлуатаційної чи деградаційної відмови, виявлення зносу (механічного або корозійного), залишкової деформації, тріщин, інших пошкоджень складових частин, деталей або їх елементів; - аварії або пошкодження, спричиненого надзвичайною ситуацією природного чи техногенного характеру. В інших випадках позачерговий технічний огляд проводиться відповідно до вимог нормативно правових актів з охорони праці або за ініціативою роботодавця. У разі проведення позачергового технічного огляду в паспорті ліфта зазначається причина його проведення. До складу робіт з проведення позачергового технічного огляду входять перевіряння і випробовування такі ж, як при проведенні первинного технічного огляду згідно з розділом 9.3, за винятком п.п.9.3.7-9.3.9 цих Правил.
Згідно п.п.9.5.4, 9.5.5 п.9.5 вказаних Правил, після закінчення технічного огляду фахівець, який його провів, робить відповідний запис у паспорті устаткування про результати технічного огляду, дозволені параметри експлуатації і строк наступного технічного огляду, скріплюючи запис підписом і печаткою. Суб`єкт господарювання за підсумками технічного огляду зазначає дані про дозволені параметри експлуатації і строк наступного технічного огляду в експлуатаційних або організаційно-методичних документах. 
Так, як встановлено судами обох інстанцій з матеріалів справи, між відповідачем та КП «Миколаївліфт» 20.02.2019 року (т.б. на наступний день після проведеної перевірки) додаткову угоду до договору №1 від 28.12.2018 року про надання послуг з технічного обслуговування ліфтів.
          Як вбачається зі змісту зазначеної вище додаткової угоди від 20.02.2019 року, сторони внесли зміни до пункту 1.1. договору від 28.12.2018 року та виклали його в наступній редакції «п.1.1. «Виконавець» в порядку і на умовах, визначених цим Договором, зобов`язується надавати «Замовнику» послуги з технічного обслуговування та експлуатації ліфтів на об`єктах Замовника, зазначених в Переліку об`єктів Замовника до цього Договору, що є невід`ємною частиною, а замовник в порядку і на умовах, передбачених цим Договором, зобов`язується приймати і оплачувати ці послуги».
При цьому, слід звернути увагу на те, що як видно з матеріалів справи, про усунення вищезазначеного порушення Управління Держпраці було повідомлено підприємством відповідача належним чином, а саме шляхом направлення відповідного листа на адресу Управління, про що свідчить відповідна печатка на листі ТОВ "Центральний 1" з вх.№118 від 21.02.2019р. (а.с.48). 
Таким чином, за вказаних обставин, судова колегія вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач і не повинен отримувати спеціальний дозвіл на експлуатацію ліфтів, оскільки їх експлуатацію фактично здійснює КП «Миколаївліфт», яке такий дозвіл має.
Також, суд враховує й те, що ліфти, про заборону експлуатації яких йдеться, встановлені у 1970-1990-х роках, прийняті в експлуатацію та увесь час потому перебували у використанні. Відомостей про їхні технічні несправності позивачем не надало. Крім того, не стверджує позивач і про здійснення власної перевірки технічного стану відповідних механізмів.  
Так, дійсно, п.19 додатку 3 Порядку №1107, вантажопідіймальні крани і машини, ліфти, ескалатори, канатні дороги, підйомники, зокрема будівельні, та фунікулери віднесені до переліку машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки.
Як вже зазначалося вище, відповідно до положень ч.1 ст.39 Закону №2694-ХІІ, посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці, мають право забороняти, зупиняти, припиняти, обмежувати експлуатацію підприємств, окремих виробництв, цехів, дільниць, робочих місць, будівель, споруд, приміщень, випуск та експлуатацію машин, механізмів, устаткування, транспортних та інших засобів праці, виконання певних робіт, застосування нових небезпечних речовин, реалізацію продукції, а також скасовувати або припиняти дію виданих ними дозволів і ліцензій до усунення порушень, які створюють загрозу життю працюючих.
Т.б. наведена норма надає право органам Держпраці забороняти виконання робіт, виробництва, але фактично жодним чином не зобов`язує суд у будь-якому разі зупинити експлуатацію механізмів підвищеної небезпеки.
Тому, вирішуючи цей спір, необхідно керуватися принципами розсудливості та пропорційності, т.б. зокрема, дотримуватися необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване рішення.
Аналогічних висновків з цих питань дійшов і Вищий адміністративний суд України, зокрема, в ухвалі від 10.03.2015р. по справі №814/614/14.
Отже, системний аналіз викладених вище норм діючого законодавства та наданих сторонами доказів, які містяться в матеріалах справи, дає підстави зробити висновок про необґрунтованість позову, оскільки: по-перше: усі спірні ліфти були введені в експлуатацію ще до передачі будинків на баланс відповідача та знаходяться у використанні протягом тривалого часу, а достатніх відомостей (доказів) про їх незадовільний технічний стан позивач не надав; по-друге: обслуговування та експлуатація цих ліфтів здійснюється на постійній основі та на підставі договору з профільною організацією, позивачем же, в свою чергу, не враховано повідомлення відповідача про усунення виявлених порушень та не проведено позапланову перевірку; по-третє: ліфти знаходяться у житлових будинках, а тому повне зупинення їх експлуатації створить суттєві незручності для людей похилого віку, інвалідів та інших соціальних груп, для яких можливість використання ліфтів є життєво важливою. Отже, фактично мешканці (власники квартир) багатоквартирних будинків, є користувачами ліфтів, які позивач вважає за необхідне зупинити.
Таким чином, приймаючи до уваги вищезазначене, судова колегія, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, вважає, що суд 1-ї інстанції, в даному випадку, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги Управління Держпраці у Миколаївській області задоволенню не підлягають.
До того ж, ще слід вказати й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права. 
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу представника відповідача без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.195,308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Управління Держпраці у Миколаївській області - залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2019 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 03.11.2020р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач:                                                             Ю.В. Осіпов 

Судді:                                                                            В.О. Скрипченко 

                                                                                                І.П. Косцова