УХВАЛА

26 листопада 2020 року 

м. Київ
Справа №  910/17048/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
О. О. Мамалуй- головуючий,  Л. В. Стратієнко, І. В. Ткач
за участю секретаря судового засідання - В.В. Шпорт,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу дочірнього підприємства «Край Проперті»
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.06.2020
у складі колегії суддів: І. М. Скрипка- головуючий, А. І. Тищенко, Ю. Б. Михальська
та на рішення господарського суду міста Києва від 18.10.2019
суддя: В. П. Босий
за позовом публічного акціонерного товариства «Сбербанк»
до
1. Дочірнього підприємства «Край Проперті»;
2. Приватного акціонерного товариства «Універсам №16»
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача-1:
1. Товариство з обмеженою відповідальністю «Сіті-Стейт»;
2. Товариство з обмеженою відповідальністю «Сітістейтсервіс»;
3. Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалтингова фірма «Прометей»
про стягнення 44   371  014,76 дол. США, що у гривневому еквіваленті становить 1  159  188  722, 84 грн, а також 445 927  447,65 грн пені, що разом становить 1  605  116  170,49 грн
за участю представників учасників:
позивача:                 М. А. Разумов, Т. В. Вабіщевич 
відповідача-1:    Я. Е. Крохмальова,  Т. А. Козаченко 
відповідача-2:    не з`явилися
третьої особи-1: не з`явилися
третьої особи-2: не з`явилися
третьої особи-3: не з`явилися

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Сбербанк» (далі - ПАТ «Сбербанк», позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом, з урахуванням заяви про зменшення вимог, про стягнення солідарно з Дочірнього підприємства «Край Проперті» (далі - ДП «Край Проперті», відповідач-1) та Приватного акціонерного товариства «Універсам №16» (далі - ПрАТ «Універсам №16», відповідач) заборгованості за кредитними договорами №119-В/11/55/КЛ від 22.09.2011 та №120-В/11/55/КЛ від 22.09.2011.

Позов мотивовано неналежним виконанням ДП «Край Проперті» договірних зобов`язань.

Вимоги щодо солідарного стягнення заборгованості за вказаними кредитними договорами з ПрАТ «Універсам №16» ґрунтуються на укладеному між ПАТ «Сбербанк» та ПрАТ «Універсам №16» договорі поруки від 22.09.2015.

Рішенням господарського суду міста Києва від 18.10.2019 у справі № 910/17048/17, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.06.2020, позов задоволено, присуджено до стягнення солідарно з ДП «Край Проперті» та ПрАТ «Універсам № 16» на користь ПАТ «Сбербанк» заборгованість за договорами про відкриття кредитної лінії №119-В/11/55/КЛ від 22.09.2011 та №120-В/11/55/КЛ від 22.09.2011 в розмірі 44 371 014,76 дол. США та 445 927 447,65 грн.

Судові рішення мотивовані неналежним виконанням боржником кредитних договорів.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, ДП «Край Проперті» звернулося з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 18.10.2019, постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.06.2020 у справі № 910/17048/17 та ухвалити нове, яким відмовити позивачеві в задоволенні позову.

З тексту касаційної скарги вбачається, що вона обґрунтовується положеннями п. 1 та п. 4 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідач-1 вказує на безпідставне прийняття судами попередніх інстанцій, як доказу виписки по особовим рахункам, прийняття до уваги вартість предметів іпотеки, яка є спірною, відмовлення у призначенні комплексної економічної та оціночно-будівельної експертизи.

Також відповідач-1 наголошує на тому, що судами не перевірено і не надано оцінки правомірності нарахуванню заборгованості за підвищеною процентною ставкою, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження правомірності зміни процентної ставки, не надано доказів того, що позичальнику було направлено повідомлення про зміну розміру процентної ставки.

Крім того, відповідач-1 вказує на неправомірне нарахування  позивачем процентів за користування кредитом, поза межами строку кредитування,  за період з 01.04.2017 по 09.04.2018 та неврахування судами висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постановах у справах № 444/9519/12, № 912/1120/16.

ДП «Край Проперті» зазначає про неправильне застосування судами ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» та не врахування, що основне зобов`язання за кредитними договорами є припиненим на підставі ч. 4 ст. 36 вказаного Закону, та посилається на позицію Верховного Суду, викладену в постановах у справах: №927/84/16, № 757/31274/15-ц, № 914/355/17, № 873/26/18, № 204/7148/16-ц, №643/18466/15-ц, № 263/3809/17, 646/7699/13-ц, № 295/795/19, № 752/3690/17.

Також відповідач-1 зазначає про безпідставне відмовлення судами попередніх інстанцій в зупиненні розгляду справи до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 916/3146/17 щодо застосування ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку».

Ухвалою Верховного Суду від 13.10.2020 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ДП «Край Проперті» на рішення господарського суду міста Києва від 18.10.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.06.2020 у справі № 910/17048/17.

19 листопада 2020 року від ДП «Край Проперті» надійшло клопотання про передачу справи № 910/17048/17 на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі ч. 5 ст. 302 Господарського процесуального кодексу України, оскільки наявна виключна правова проблема щодо неоднакового правозастосування судами ч. 4 ст. 36 Господарського процесуального кодексу України, вирішення якої необхідно для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Верховний Суд, розглянувши зазначене клопотання, дійшов висновку про його задоволення з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні договорів, насамперед інтересів кредитора, у главі 49 ЦК України визначено види забезпечення виконання зобов`язання. Інститут забезпечення виконання зобов`язання спрямований на підвищення гарантій забезпечення майнових інтересів сторін договору, належного його виконання, а також усунення можливих негативних наслідків неналежного виконання боржником взятих на себе зобов`язань. Тобто у разі невиконання або неналежного виконання умов цивільного договору на боржника покладається додаткова відповідальність, а в ряді випадків до виконання зобов`язання притягуються разом із боржником і треті особи, зокрема, поручителі.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язань згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України є порука.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено вирішення сторонами іпотечного договору питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. 

Так, за змістом ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній до внесення змін Законом України від 03.07.2018 N 2478-VIII) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. 

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. 

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: - передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; - право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Згідно з ч. 4 зазначеної статті після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.
Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 910/2535/18, від 19.06.2019 у справі № 904/9795/16, від 14.08.2019 у справі №     904/4356/17, від 19.09.2019 у справі №    910/9508/17, від 14.01.2020 у справі №     908/1506/17 містять в собі правові висновки, загальний зміст яких зводиться до того, що:
- нормами чинного законодавства не обмежено право кредитора забезпечити належне виконання боржником основного зобов`язання декількома видами забезпечення;
- забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному, а здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту;
-  внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки або застави шляхом визнання за кредитором права власності на нього, кредитор не втрачає права вимоги до боржника щодо одержання задоволення порушеного основного зобов`язання за рахунок іншого виду забезпечення;
- оскільки розмір забезпечення основного зобов`язання може мати істотне значення для кредитора при погодженні ним умов основного зобов`язання, у яке він вступає, припинення усіх інших забезпечень при реалізації кредитором одного з них - суперечило б принципу справедливості та розумності.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №   761/17280/16-ц де зазначено, що зобов`язання за договором позики не припиняється в силу його невиконання у разі, якщо вартості набутого позикодавцем у власність предмета іпотеки не вистачило на погашення боргу в повному обсязі, тому кредитор має право на стягнення суми, якої не вистачило для погашення усієї суми заборгованості.

У постанові Верховного Суду від 12.08.2019 у справі №  643/12799/16-ц зазначено, що правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги 5 «Зобов`язальне право» ЦК України, норми якої передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599), переданням відступного (стаття 600), зарахуванням (стаття 601), за домовленістю сторін (стаття 604), прощенням боргу (стаття 605), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606), неможливістю виконання (стаття 607), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609). Такої підстави для припинення основного зобов`язання як задоволення банком забезпеченої іпотекою вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають. При цьому, частиною четвертою статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними, однак ця норма не передбачає припинення такого зобов`язання за вказаних обставин.

Між тим, у постанові Верховного Суду від 17.04.2019 у справі № 204/7148/16-ц Суд вказав на те, що позивач скористався своїм правом, передбаченим договором іпотеки, та зареєстрував на своє ім`я право власності на предмет іпотеки - квартиру, в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», тобто вирішив питання шляхом позасудового врегулювання спору на підставі договору, а тому правові підстави для стягнення суми заборгованості за договором позики, яка залишилася після реалізації предмета іпотеки, відсутні, оскільки такі вимоги є недійсними.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 757/31271/15-ц, від 27.02.2019 у справі № 643/18466/15-ц, від 27.02.2019 у справі № 263/3809/17, від 03.07.2019 у справі № 646/7699/13-ц, від 20.11.2019 у справі № 295/795/19. 

У постанові Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 759/6703/16-ц зазначено, що згідно зі змістом статей 1, 33, 36 Закону України «Про іпотеку» використання позасудового врегулювання способу звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умови іпотечного договору, яка містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, незалежно від наявності інших предметів іпотеки по іншим іпотечним договорам, призводить до задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням. 

У постанові Верховного Суду від 26.02.2019 у справі № 914/355/17 Суд зазначив, що позасудове врегулювання шляхом набуття іпотекодержателем у власність предмета іпотеки за вартістю, визначеною на момент звернення стягнення на предмет іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, має наслідком припинення іпотечного зобов`язання на підставі абз. 4 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» з моменту державної реєстрації права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем та зумовлює недійсність будь-яких наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання (кредитного договору) в порядку ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку».

Враховуючи вищезазначене, розглядаючи у касаційному провадженні матеріали справи 910/17048/17 дійшов висновку, що положення ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», в редакції до внесення змін Законом України від 03.07.2018 № 2478-VIII, допускають неоднозначне тлумачення. В одних випадках суди розуміють буквально наведене положення Закону та відмовляють у задоволенні будь-яких вимог кредитора, висунутих після звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, незалежно від того, чи задоволені вимоги кредитора (іпотекодержателя) за рахунок предмета іпотеки в повному обсязі, чи ні. В інших випадках суди застосовують наведені положення ч. 4 ст. 36 Закону в системному тлумаченні з положеннями ст.ст. 591, 598, 599 ЦК України та, встановивши, що за рахунок предмета іпотеки не в повному обсязі задоволені вимоги кредитора, відповідно зобов`язання не припинилось, задовольняють їх у судовому порядку.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдине застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Європейський суд з прав людини дотримання принципу правової визначеності пов`язує з забезпеченням єдності судової практики. Однак він не наполягає на її незмінності, оскільки неспроможність забезпечити динамічний та еволюційний підхід у тлумаченні може призвести до ризику створення перепон при проведенні реформ або запровадженні покращень. Разом з тим наявність глибоких та довгострокових розходжень в судовій практиці, неспроможність правової системи держави подолати їх все ж таки призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28.10.1999). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29.11.2016). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22.11.1995).

Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Предметом спору в цій справі є солідарне стягнення заборгованості з боржника та поручителя за кредитними договорами. 

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Сбербанк» та відхиляючи доводи відповідача-1 щодо припинення основного зобов`язання з огляду на задоволення позивачем вимог за рахунок іпотечного майна в позасудовому порядку, суди попередніх інстанцій вказують на те, що положення ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» не поширюються на правовідносини сторін у даному випадку.

Відповідно до ч. 5 ст. 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Верховний Суд, встановивши наявність виключної правової проблеми з огляду на велику кількість справ, в яких містяться взаємовиключні висновки Верховного Суду про правове питання, щодо якого постає проблема невизначеності і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, дійшов висновку про задоволення клопотання Дочірнього підприємства «Край Проперті» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.

Як зазначалось вище, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20.06.2018 у справі №757/31271/15-ц, від 27.02.2019 у справі №643/18466/15-ц, від 27.02.2019 у справі № 263/3809/17, від 13.02.2019 у справі № 759/6703/16-ц, від 17.04.2019 у справі №204/7148/16-ц,  від 03.07.2019 у справі № 646/7699/13-ц, від 20.11.2019 у справі № 295/795/19 Судом викладено висновок про відсутність підстав для стягнення суми заборгованості за договором позики, яка залишилася після реалізації предмета іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору на підставі договору, оскільки такі вимоги є недійсними.

Верховний Суд не погоджується з цими висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду та вважає, що є необхідність відступити від них, оскільки нормами чинного законодавства не обмежено право кредитора забезпечити належне виконання боржником основного зобов`язання декількома видами забезпечення, які мають додатковий (акцесорний), а не альтернативний основному характер. Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

На думку Суду, внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки або застави шляхом визнання за кредитором права власності на нього, кредитор не втрачає права вимоги до боржника щодо одержання задоволення порушеного основного зобов`язання за рахунок іншого виду забезпечення.

Таким чином, наявна ще одна підстава для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись ч. ч. 3,  5 ст. 302, ст. 303 ГПК України, Верховний Суд 

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання Дочірнього підприємства «Край Проперті» про передачу справи №910/17048/17 на розгляд Великої Палати Верховного Суду задовольнити.

Справу № 910/17048/17 за позовом Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» до Дочірнього підприємства «Край Проперті» та  Приватного акціонерного товариства «Універсам №16» про стягнення заборгованості передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                      О. О. Мамалуй

Суддя                                                                                          Л. В. Стратієнко

Суддя                      І. В. Ткач