ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.005495 пров. № А/857/3140/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                            Мікули О. І.,
суддів          -                                                    Курильця А. Р., Кушнерика М. П., 
з участю секретаря судового засідання -      Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду  апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №1.380.2019.005495 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення, податкової вимоги,-

суддя в 1-й інстанції – Лунь З. І.,
час ухвалення рішення – 29.01.2020 року, 
місце ухвалення рішення – м. Львів,
дата складання повного тексту рішення – 30.01.2020 року,

                                                       в с т а н о в и в:

Позивач – ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача – Головного управління ДПС у Львівській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача від 27 липня 2017 року №480026-1315, яким йому визначено податкове зобов`язання із орендної плати з фізичних осіб за 2015 рік на суму 40859,58 грн; визнати протиправною та скасувати податкову вимогу від 13 жовтня 2017 року №26812-17 в частині визначення суму податкового боргу із орендної плати з фізичних осіб на суму 40859,58 грн.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 січня 2020 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 27 липня 2017 року №480026-1315. Визнано протиправною та скасовано податкову вимогу від 13 жовтня 2017 року №26812-17 в частині визначення суму податкового боргу із орендної плати з фізичних осіб на суму 40859,58 грн.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що суд першої інстанції не врахував того факту, що між між Миколаївською державною адміністрацією та позивачем укладено договір оренди землі №16  від 28 листопада 2008 року, відповідно до якого в оренду передано земельну ділянку площею 6,2008 га, яка знаходиться на території Бродківської сільської ради Миколаївського району, за межами населеного пункту. Згідно з умовами договору орендна плата вноситься орендарем ( ОСОБА_1 ) у грошовій формі в розмірі 5 % нормативної грошової оцінки земельної ділянки - 61 782,50 грн. У зв`язку з невиконанням позивачем умов вказаного вище договору податковим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 27 липня 2017 року №480026-1315, яким ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання із орендної плати з фізичних осіб за 2015 рік на суму 40859,58 грн та винесено податкову вимогу від 13 жовтня 2017 року №26812-17, якою визначено суму податкового боргу із орендної плати з фізичних осіб на суму 40859,58 грн. Оскільки дія договору оренди не припинялась, тому Головне управління ДФС відповідно до вимог ст.269-289 ПК України правомірно здійснило позивачу нарахування суми орендної плати за землю за 2015 рік. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином; позивач подав заяву про розгляд справи без його участі, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності учасників справи за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів, згідно з ч.4 ст.229 КАС України без фіксування судового засідання технічними засобами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 28 листопада 2008 року між Миколаївською державною адміністрацією та громадянами ОСОБА_2 і    ОСОБА_1 укладено договір оренди землі №16, відповідно до якого орендарям передано в оренду земельну ділянку площею 6,2008 га (в тому числі 5,4436 га – під будівлями табору, 0,2967 – під іншими будівлями, 0,4605 – під водним об`єктом), кадастровий номер 4623081200:04:001:0001, яка знаходиться на території Бродківської сільської ради Миколаївського району, за межами населеного пункту. На земельній ділянці знаходяться об`єкти нерухомого майна – комплекс будівель та споруд дитячого оздоровчого табору « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
Відповідно до п. 8 вказаного договору оренди його укладено строком на 49 років.
П.9 договору оренди передбачає, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 5 % нормативної грошової оцінки земельної ділянки - 61782,50 в рік.
У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов договору оренди від 28 листопада 2008 року №16, Головним управлінням ДФС у Львівській області 27 липня 2017 року прийнято податкові повідомлення-рішення: 
№480025-1315, яким позивачу визначено податкове зобов`язання з орендної плати з фізичних осіб за 2014 рік в сумі 32713,84 грн; 
№480026-1315, яким позивачу визначено податкове зобов`язання з орендної плати з фізичних осіб за 2015 рік в сумі 40859,58 грн; 
№480027-1315, яким позивачу визначено податкове зобов`язання із орендної плати з фізичних осіб за 2016 рік в сумі 58551,77 грн; 
№480024-1315, яким позивачу визначено податкове зобов`язання із орендної плати з фізичних осіб за 2017 рік в сумі 62064,88 грн. 
12 березня 2018 року Головним управлінням ДФС у Львівській області прийнято податкове повідомлення-рішення № 155139-1315-1311, яким позивачу визначено податкове зобов`язання із орендної плати із фізичних осіб за 2018 рік в сумі 62064,88 грн.
Оскільки за позивачем рахувався податковий борг по орендній платі за землю, який виник внаслідок несплати податкових зобов`язань, визначених у вказаних вище податкових повідомленнях-рішеннях, Головним управлінням ДФС у Львівській області сформовано податкову вимогу від 13 жовтня 2017 року №26812-17, якою позивача зобов`язано сплатити податковий борг із орендної плати фізичних осіб на суму 194190,07 грн.
Не погодившись з податковим повідомленням-рішенням контролюючого органу  №480026-1315, яким визначено податкове зобов`язання з орендної плати з фізичних осіб за 2015 рік в сумі 40859,58 грн, а також з податковою вимогою від 13 жовтня 2017 року №26812-17 в частині визначення суму податкового боргу із орендної плати з фізичних осіб на суму 40859,58 грн, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача відсутній обов`язок зі сплати орендної плати за 2015 рік за користування частиною земельної ділянки, наданою йому в оренду на підставі договору №16 від 28 листопада 2008 року, оскільки 29 грудня 2008 року відбувся перехід права власності на нерухоме майно, яке розташоване на вказаній земельній ділянці, у зв`язку з чим з 29 грудня 2008 року (дати відчуження позивачем нерухомого майна) у ОСОБА_1 припинився обов`язок щодо сплати орендної плати за цю земельну ділянку, тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення №480026-1315, яким ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання з орендної плати з фізичних осіб за 2015 рік в сумі 40859,58 грн, а також податкова вимога від 13 жовтня 2017 року №26812-17 в частині визначення суму податкового боргу із орендної плати з фізичних осіб на суму 40859,58 грн є протиправними та підлягають скасуванню.
Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильними, законними та обґрунтованими, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Ст.68 Конституції України передбачає, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Згідно з положеннями Земельного кодексу України та Закону України «Про оренду землі» №161-XIV від 06 жовтня 1998 року (зі змінами та доповненнями) користування землею в Україні є платним.
Відповідно до ч.1 ст.5 Закону  України «Про оренду землі» об`єктом плати за землю є земельна ділянка, а також земельна частка (пай), яка перебуває у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди. 
Суб`єктом плати за землю (платником) є власник земельної ділянки, земельної частки (паю) і землекористувач, у тому числі орендар (ч.2 ст.5 Закону  України «Про оренду землі»).
Ч.1 ст.15 Закону України «Про оренду землі» передбачає, що власники землі та землекористувачі сплачують земельний податок, а також орендну плату за земельні ділянки державної та комунальної власності з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
Згідно з положеннями ст.21 цього Закону розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).
Пп.14.1.136 п.14.1 ст.14 ПК України передбачає, що орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.
Відповідно до пп.16.1.4 п.16.1 ст.16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Справляння плати за землю здійснюється відповідно до положень розділу ХIII ПК України.
Згідно з п.269.1 ст.269 ПК України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), та землекористувачі.
Пп.270.1.1 п. 270.1 ст.270 ПК України передбачає, що об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.
Аналізуючи  наведені вище правові норми, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що обов`язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою.
Відповідно до ч.1, 2 ст.125 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.
Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.
Згідно зі ст.126 ЗК України право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.
Як вбачається з матеріалів справи, 28 листопада 2008 року між Миколаївською державною адміністрацією та громадянами ОСОБА_2 і ОСОБА_1 укладено договір оренди землі №16, відповідно до якого орендарям передано в оренду земельну ділянку площею 6,2008 га (в тому числі 5,4436 га – під будівлями табору, 0,2967 – під іншими будівлями, 0,4605 – під водним об`єктом), кадастровий номер 4623081200:04:001:0001, яка знаходиться на території Бродківської сільської ради Миколаївського району, за межами населеного пункту. 
На вказаній земельній ділянці знаходяться об`єкти нерухомого майна – комплекс будівель та споруд дитячого оздоровчого табору « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
Разом з тим, згідно з договором дарування 1/2 частини комплексу будівель та споруд, посвідченого нотаріусом, ОСОБА_1 подарував ОСОБА_3 1/2 частини комплексу будівель та споруд дитячого оздоровчого табору « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться по АДРЕСА_1 .
Договір дарування 1/2 частини комплексу будівель та споруд від 29 грудня 2008 року зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 29 грудня 2008 року, що підтверджується витягом з даного реєстру № 6893948 від 29 грудня 2008 року.
Враховуючи вищенаведене, 29 грудня 2008 року відбувся перехід права власності на нерухоме майно, розташоване на земельній ділянці, частина якої відповідно до вказаного вище договору від 28 листопада 2008 року перебувала в оренді ОСОБА_1 .
Питання переходу прав на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюється ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України.
Згідно з ч.1 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Відповідно до ч.2 ст.120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Таке ж правове регулювання вказаних відносин передбачає ст.377 ЦК України.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що  Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю» від 05 листопада 2009 року №1702-VI, який набув чинності з 10 грудня 2009 року, ст.7 Закону України «Про оренду землі» доповнено частиною третьою, згідно з якою до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, цим самим було усунуто правову неповноту в регулюванні земельних відносин при переході права власності на житловий будинок, будівлю або споруду. Однак це не означає, що до 10 грудня 2009 року питання щодо переходу права оренди на земельну ділянку за таких обставин повинно вирішуватися інакше, ніж у порядку, встановленому ст.377 ЦК України станом на 29 грудня 2008 року (дата відчуження позивачем 1/2 комплексу будівель), оскільки оренда є різновидом користування земельною ділянкою.  
Тобто, якщо фізична чи юридична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що норми ст.125, 126 ЗК України, які регулюють випадки набуття права власності чи права користування на земельну ділянку як окремий об`єкт є загальними щодо спірних відносин. У той же час перевагу мають спеціальні норми, що регулюють випадки набуття права власності на землю чи права користування нею внаслідок придбання споруди, розміщеної на земельній ділянці, зокрема, норми ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України.
Тому, при вирішенні спору суд першої інстанції правильно застосував вказані вище спеціальні норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у позивача обов`язку зі сплати орендної плати за 2015 рік за користування частиною земельної ділянки, наданою йому в оренду на підставі договору  №16 від 28 листопада 2008 року, оскільки 29 грудня 2008 року відбувся перехід права власності на нерухоме майно, розташоване на вказаній земельній ділянці, та, відповідно, й право користування такою на тих самих умовах.
Таким чином, з 29 грудня 2008 року (дати відчуження позивачем нерухомого майна) у ОСОБА_1 припинилися обов`язки щодо сплати орендної плати.
Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що у ОСОБА_1 відсутній обов`язок зі сплати орендної плати за 2015 рік за користування частиною земельної ділянки, наданою йому в оренду на підставі договору №16 від 28 листопада 2008 року, оскільки 29 грудня 2008 року відбувся перехід права власності на нерухоме майно, яке розташоване на вказаній земельній ділянці, у зв`язку з чим з 29 грудня 2008 року у позивача припинився обов`язок щодо сплати орендної плати за цю земельну ділянку, тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення №480026-1315, яким ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання з орендної плати з фізичних осіб за 2015 рік в сумі 40859,58 грн, а також податкова вимога від 13 жовтня 2017 року №26812-17 в частині визначення суму податкового боргу із орендної плати з фізичних осіб на суму 40859,58 грн є протиправними та підлягають скасуванню.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст.139, 229, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

                                                        п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №1.380.2019.005495– без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п.2 ч.5 ст.328 КАС України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 
Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
Судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	М. П. Кушнерик  	
Повне судове рішення складено 12 жовтня 2020 року.