Номер провадження: 22-ц/813/3689/20 
Номер справи місцевого суду: 522/978/16-ц
Головуючий у першій інстанції Тарасов А.В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28.12.2020 року                                                                                м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого – Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,                
за участю секретаря – Чепрас А.І.,
учасники справи: 
позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» 
відповідач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа – ОСОБА_3 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства  «Державний ощадний банк України»  на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22.05.2017у складі судді Тарасова А.В., 
в с т а н о в и в:
У січні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»  в особі філії - Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором №573-н від 10.02.2006 в розмірі 5167,75 дол. США та 6214,39 грн., з яких прострочені проценти за користування кредитом – 2552,53 дол. США, прострочена комісійна винагорода – 3760 грн., пеня за прострочений основний борг по кредиту – 1128,75 дол. США, пеня за прострочені проценти за користування кредитом – 1199,80 дол. США, пеня за прострочену комісійну винагороду – 2454,39 грн., 3% річних від простроченої заборгованості – 286,67 дол. США.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 10.02.2006 між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №573-н, згідно якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 11 000 дол. США, зі сплатою 12% річних. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 10.02.2006 позичальником передано в заставу автомобіль Mersedes-Benz А160, 1998 року випуску, днз НОМЕР_1 . Також, для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 був укладений договір поруки від 10.02.2006.
У зв`язку із невиконанням позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, 11.04.2011 ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та рішенням апеляційного суду Одеської області від 21.03.2012 ухвалено нове рішення, яким позов задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість в сумі 3779,75 дол. США, що еквівалентно 30162,40 грн. 
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24.03.2016 залучено до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_3 .
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22.05.2017 в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з зазначеним рішенням суду, представник Публічного акціонерного товариства  «Державний ощадний банк України» подав апеляційну скаргу, в якій просить суд його скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішенням Апеляційного суду Одеської області від 21.03.2012 стягнуто заборгованість в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь банку в сумі 3779,75 дол. США станом на 08.02.2011. Заборгованість за простроченою комісійною винагородою, пенею за прострочену комісійну винагороду, 3% річних від прострочених сум по основному боргу рішенням Апеляційного суду Одеської області від 21.03.2012 взагалі не стягувалась, а отже повторного звернення з подібними вимогами не має місце. З розрахунків заборгованості також вбачається, що пеня за прострочений основний борг та відсотки нараховано за період з 22.12.2014 по 23.12.2015. Так, всього за період з 28.02.2006 по 30.11.2015 було нараховано 2552,53 дол. США відсотків – 160,18 дол. США, стягнутих рішенням Апеляційного суду Одеської області від 21.03.2012, тобто 2392,35 дол. США – відсотки за період з 09.02.2011 по 23.12.2015. У разі неналежного виконання позивальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Аналогічну позицію наведено у постанові ВСУ №6-31цс15 від 03.06.2015. Отже, судом неправомірно відмовлено у позові у повному обсязі, у зв`язку з застосуванням позовної давності до всієї заявленої банком заборгованості за кредитним договором в період з 08.02.2011 по 23.12.2015, в той час як задоволенню підлягало стягнення заборгованості в межах загальних строків позовної давності за період з 23.12.2012 по 21.12.2015, а саме: заборгованість за відсотками – 1525,32 дол. США, заборгованість за комісією – 1440,00 грн., пеня за прострочений основний борг – 1128,75 дол. США, пеня за прострочені проценти – 1199,80 дол. США, пеня за прострочену комісію – 2454,39 грн., 3% річних від простроченої заборгованості – 286,67 дол. США.
Надалі ОСОБА_1 надав суду письмові пояснення, в порядку ст. 43 ЦПК України, в яких просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги. 
В судове засідання апеляційного суду 22.12.2020 учасники справи не з`явилися, повідомлені про час та місце розгляду справи, заяв про відкладення розгляду справи не надали. Враховуючи тривалий час перебування справи в суді, обізнаність учасників справи про наявність провадження, необхідність дотримання розумного строку розгляду справи, справу розглянуто за відсутності її учасників. 
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. 
Повний текст судового рішення складений 28.12.2020.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений строк позовної давності. 
Проте повністю погодитися з висновком суду неможна, виходячи з наступного. 
Судом встановлено, що 10.02.2006 року між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 573-н, згідно якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 11 000 доларів США, що складає 55550 гривень по курсу Національного банку України на 10.02.2006 року зі сплатою 12% річних на строк до 10.02.2011 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 10.02.2006 року позичальником передано в заставу автомобіль Mersedes-Benz А160, 1998 року випуску. Також для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 573-н між Банком та ОСОБА_1 був укладений договір поруки №2 від 10.02.2006 року.
У зв`язку із невиконанням позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, 11.04.2011 року ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та рішенням апеляційного суду Одеської області від 21.03.2012 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24.01.2012 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» заборгованість в сумі 3 779,75 доларів США, що еквівалентно 30 162, 40 грн. та судові витрати в розмірі 957, 50 грн.
       Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, а згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позивальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
       Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
       Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, при цьому відповідно до ст. 543 ЦК України кредитору належить право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
       Згідно п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК.
       Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.
Судом встановлено, що вимоги рішення апеляційного суду Одеської області від 21.03.2012 року виконано боржником ОСОБА_1 , що підтверджується копією постанови про закінчення виконавчого провадження від 19.06.2015 року (ВП №45522633).
З кредитного договору вбачається, що він укладений на строк до 10.02.2011, тобто вимоги про нарахування процентів, комісії та пені знаходяться поза межами договору, що не ґрунтується на законі. Вимоги про сплату комісії до 10.02.2011 пред`явлені поза межами строку позовної давності.
Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
       Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (така правова позиція викладена в постанові ВП ВС від 28.03.2018 справа №.444/9519/12(14-10цс18).
Отже, нарахування процентів та пені, комісійної винагороди поза межами строку договору на законі не ґрунтується, тому вимоги позивача в цій частині є безпідставними, задоволенню не підлягають.
       Відмовляючи в задоволенні позову, суд припустився помилки, вважаючи, що підставою відмови по всіх вимогах позивача слід вважати пропуск строку позовної давності, оскільки суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
       Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Отже, обґрунтованими слід вважати вимоги позивача про стягнення 3% річних за час прострочення, який слід обчислювати з 25.01.2013 по 19.06.2015 – день виконання рішення суду, тобто в межах трьохрічного строку позовної давності (банк звернувся 25.01.2016), тому позов підлягає частковому задоволенню. 
Так, сума боргу складає 244,05 доларів США (1320,90х3х876/365/100+2068,70х3х876/365/100=244,05).
В постанові ВП ВС від 31.10.2018 у справі №14-318цс18 викладена правова позиція про те, що на відносини після ухвалення рішення порука не поширюється. Так, враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа N 6-75цс14), від 03 лютого 2016 року (справа N 6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа N 6-1199цс16), про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.
З огляду на такі висновки, безпідставним є вимоги до поручителя ОСОБА_1 про стягнення боргу. 
Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду як таке, що не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, – скасуванню із ухваленням нового про часткове задоволення позову з мотивів та підстав, викладених вище. 
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384  ЦПК України, суд,
постановив:
Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства  «Державний ощадний банк України»  задовольнити частково. 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22.05.2017 скасувати.
Позов Публічного акціонерного товариства  «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН – НОМЕР_2 ) на користь Публічного акціонерного товариства  «Державний ощадний банк України» 3% річних в розмірі 244,05 доларів США, в решті вимог відмовити.
В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства  «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення процентів, комісійної винагороди, пені, 3% річних відмовити. 
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст підписаний 28.12.2020.

Головуючий:                                                                                      

            Судді: