ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 року                                                                                                      
м. Київ
 
справа № 642/327/18
провадження № 51-4841 км 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого судді                               ОСОБА_1 ,
суддів                                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря 
судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                              ОСОБА_5 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2018 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 16 липня 2019 року стосовно
                                                           ОСОБА_7 ,
                                                           ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та жителя  
АДРЕСА_1 ,
 
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини 
Вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2018 року, залишеним без зміни ухвалою Харківського апеляційного суду від 16 липня 2019 року, ОСОБА_7 засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 12 жовтня 2017 року, знаходячись на зупинці громадського транспорту на вул. Холодногірська, 2-А в м. Харкові, під час конфлікту із ОСОБА_8 , що виник на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, умисно заподіяв потерпілій тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не погоджуючись із судовими рішеннями через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить їх скасувати, а кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 закрити. Свої вимоги захисник мотивує тим, що: 
- суд першої інстанції безпідставно визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, оскільки не встановлено достатніх доказів його винуватості, а вчинені ним дії стосовно потерпілої носили характер необхідної оборони;
- не встановлено джерело походження медичної документації, на підставі якої проведено експертизу та яка не була відкрита стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України;
- експерт, що проводив експертизи, не був попереджений про кримінальну відповідальність, а висновки не відповідають вимогам кримінального процесуального закону;
- суд апеляційної інстанції не спростував доводів її апеляційної скарги та постановив ухвалу, яка не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор заперечив проти касаційної скарги, просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення – без зміни.
Мотиви Суду
Положеннями ст. 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу; переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
У поданій касаційній скарзі захисник порушує питання щодо безпідставного засудження ОСОБА_7 за ст. 122 КК України, оскільки не встановлено достатніх доказів його винуватості.
Проте зазначені доводи захисника Суд уважає такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та вимогах кримінального і кримінального процесуального законів.
Обвинувальний вирок ухвалюється судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їхню оцінку за критеріями, визначеними у зазначеній статті, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.
Оцінка доказів має здійснитись судом за критеріями належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Так, при перевірці матеріалів кримінального провадження касаційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та правильність кваліфікації його дій за даною нормою кримінального закону судом зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, про що у судовому рішенні наведено докладні мотиви. 
Той факт, що засуджений ОСОБА_7 умисно спричинив ОСОБА_8 тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості, підтверджується показаннями:
- потерпілої про те, що 12 жовтня 2017 року біля ринку «Сказка» у м. Харкові між нею та ОСОБА_9 відбулась сварка через конфлікт їхніх дітей у школі, яка переросла в штовханину, в ході якої ОСОБА_7 втрутився, схопив її за праву руку та почав викручувати;
 - свідка ОСОБА_10 про те, що він 12 жовтня 2017 року на зупинці громадського транспорту «Холодна гора» у м. Харкові біля ринку був очевидцем конфлікту, який виник між жінками, та бачив як ОСОБА_7 підійшов до них, втрутився, хапав за руки жінку та викручував їх, після чого вона почала кричати, що в неї щось із рукою;  
- висновками експертів № 6516-Ая/17 від 15 листопада 2017 року, № 7415-Ая/17 від 24 листопада, № 7926-Ая/17 від 13 грудня 2017 року згідно з якими у ОСОБА_8 було встановлено закриту тупу травму правої кисті косого перелому основної фаланги 1-го пальця, яка утворилась внаслідок ударної дії тупим твердим предметом, як мінімум один травматичний вплив, ступенем тяжкості: закрита тупа травма правої кисті у вигляді косого перелому основної фаланги 1-го пальця не є небезпечною для життя в момент заподіяння, а спричинила за собою тривалий розлад здоров`я понад 3-х тижнів і за  цією ознакою відноситься до середнього ступеню тяжкості;
- протоколами слідчих експериментів за участю ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 .
Стаття 122 КК України передбачає відповідальність за умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я або значну стійку втрату працездатності менш як на одну третину.
Згідно із ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч. 3 ст. 36 КК України).
До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.
Для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.
Під час судового розгляду судом першої інстанції не було встановлено передбаченої ст. 36 КК України наявності такого суспільно небезпечного посягання в діях ОСОБА_8 , яке вимагало заподіяння потерпілій тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, тому доводи сторони захисту про перебування ОСОБА_7 у момент інкримінованих дій у стані необхідної оборони, не знайшли свого підтвердження.
Таке рішення узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною, зокрема, у постанові від 24 листопада 2014 року (справа № 5-34кс14), про те, що право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання. 
На думку Суду, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 поза розумним сумнівом у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, належним чином обґрунтовані та вмотивовані, а його вирок відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України.
Крім того, Суд уважає, що суд першої інстанції обґрунтовано врахував протокол слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 на підтвердження фактичних обставин події, що узгоджується з правовим висновком Об`єднаної палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 14 вересня 2020 року у справі № 740/3597/17 (провадження 51-6070 кмо 19).
Надані під час цієї слідчої дії пояснення узгоджуються з показаннями ОСОБА_7 у судовому засіданні. 
Порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку доказів за матеріалами кримінального не встановлено та судом правильно вирішено питання про їхню належність та допустимість, з урахуванням положень статей 85, 86, 94, 97 КПК України. У вироку суд першої інстанції навів достатньо переконливе обґрунтування своїх висновків у цій частині.
Відповідно до ст. 65 КК України визначено, що при призначенні покарання суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Положенням ст. 75 КК України визначено, що звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням може бути застосовано в тому разі, коли суд при призначенні покарання, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого від відбування покарання.
Обґрунтовуючи висновок щодо виду й міри покарання та призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі, суд першої інстанції, як убачається з вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та його наслідки, відсутність обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, а також дані про його особу, зокрема, те, що він раніше не судимий, має на утриманні неповнолітню дитину, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, офіційно не працює, має постійне місце проживання, досудову доповідь органу пробації.
Таким чином, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі на певний строк, дотримався вимог статей 50, 65-67 КК України, та обґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для застосування положень ст. 75 КК України.
Крім того, суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок суду першої інстанції за апеляційною скаргою захисника, доводи якої аналогічні доводам касаційної скарги, з дотриманням вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК України перевірив зазначені в ній доводи, проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які залишив її без задоволення, при цьому належним чином умотивував своє рішення. 
Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Доводи касаційної скарги захисника щодо невстановлення джерела походження медичної документації потерпілої, яку не було відкрито стороні захисту під час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження в порядку ст. 290 КПК України, не заслуговують на увагу.
Так, суд першої інстанції встановив, що судово-медична експертиза була проведена на підставі первинної медичної документації, наданої потерпілою ОСОБА_8 , тому підстав для визнання недопустимим висновку судово-медичної експертизи він не знайшов. 
Таке рішення в повній мірі узгоджується з висновком Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27 січня 2020 року у провадженні № 51-218 кмо 19 відповідно до якого відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, невідкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання ст. 290 КПК України не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст. 412 цього Кодексу, автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом й скасування на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України судових рішень, якщо зазначені документи було отримано у визначеному законом порядку, і згадана сторона не клопотала про надання доступу до медичних документів або при здійсненні судового чи апеляційного провадження їй було забезпечено можливість реалізувати право на ознайомлення з такими документами.
Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про безпідставність доводів захисника про те, що експерт, який проводив експертизи, не був попереджений про кримінальну відповідальність, оскільки за матеріалами кримінального провадження експерт ОСОБА_11 , що проводив експертні дослідження, був ознайомлений з правами та обов`язками, передбаченими ст. 69 КПК України, а також попереджений про кримінальну відповідальність за статями 384, 385 КК України ( а.п.56, 69-75).
Посилання захисника у касаційній скарзі на те, що висновки експертів не відповідають вимогам кримінального процесуального закону, Суд уважає безпідставними.
Згідно з матеріалами кримінального провадження висновки судово-медичних експертиз викладені на затверджених бланках, їх проводив лікар – судово-медичний експерт, підпорядкований Міністерству охорони здоров`я України, тобто є фахівцем і належним спеціалістом, до обов`язків якого безпосередньо входить проведення такої експертизи.
Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК України та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, Судом не встановлено.
Керуючись статтями 441, 442 КПК України, Суд 
постановив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2018 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 16 липня 2019 року стосовно ОСОБА_7 – без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                            ОСОБА_2                          ОСОБА_3