Постанова
Іменем України 
 
10 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 623/473/18
провадження № 61-9472св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 15 січня 2019 року у складі суді Бєссонової Т. Д. та постанову Харківського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Сащенка І. С., Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.
 
Змінена позовна заява мотивована тим, що він разом з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які є його дружиною та донькою, мали на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_1 .
23 червня 2017 року він разом із співвласниками продав цю квартиру ОСОБА_4 , на підставі договору купівлі-продажу. 
Договором купівлі-продажу передбачено, що він із своєю сім`єю повинні звільнити спірну квартиру до 23 липня 2017 року. 
Внаслідок істотної зміни обставин, які сталися 22 червня 2017 року, а саме отримання ним травми лівої голені, закритої черепно-мозкової травми та струсу головного мозку, він не мав можливості звільнити в передбачений договором строк квартиру.
Він в усній та письмовій формі звертався до ОСОБА_4 з пропозицією розірвати договір купівлі-продажу квартири за згодою сторін, однак ОСОБА_4 відмовилась.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 23 червня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 , якій діяв від свого імені та від імені ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області Банніковим С. І., зареєстрований в реєстрі за № 1208, оскільки при посвідченні цього договору нотаріусом було порушено вимоги статті 43 Закону України «Про нотаріат» та пункту 13 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882.
 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
 
Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 15 січня 2019 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Суди виходили із того, що позивачем у порушення вимог статті 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не було надано будь-яких доказів на обґрунтування своїх позовних вимог.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у травні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, просив скасувати рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 15 січня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин вимоги статті 43 Закону України «Про нотаріат», глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, та пункту 10.4 Порядку оформлення і видачі паспортів громадянина України, затвердженого наказом Міністерством внутрішніх справ України від 13 квітня 2012 року № 320, у редакції, чинній на момент вчинення спірного правочину, оскільки паспорти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 містили відмітки, які не передбачені чинним законодавством України.
Таким чином, приватний нотаріус Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області Банніков С. І. у порушення вимог чинного законодавства України вчинив правочин на підставі документів, які були нечинними.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_4 зазначила, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, оскільки не містить обґрунтування неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.
 
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 травня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 15 січня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року і витребувано з Ізюмського міськрайонного суду Харківської області цивільну справу № 623/473/18.

2.     Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги і правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
 
Фактичні обставини справи
 
23 червня 2017 року між ОСОБА_2 ,    ОСОБА_1 , що діяв від себе та від імені своєї дружини ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області Банніковим С. І. та зареєстрований в реєстрі за № 1208.
 
Відповідно до пункту 3 договору купівлі-продажу продаж квартири здійснено за 161 100,00 грн, ці грошові кошти ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , за себе та за дружину ОСОБА_3 , отримали від ОСОБА_4 у повному обсязі до підписання цього договору.
 
Згідно з підпунктом 8.2 пункту 8 цього договору продавці зобов`язалися звільнити квартиру та знятися з реєстраційного обліку до 23 липня 2017 року.
 
Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23 червня 2017 року вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_4 .
 
Відповідно до договору купівлі-продажу від 23 червня 2017 року особи продавців встановлені приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області Банніковим С. І. на підставі паспортів громадян України, зокрема, паспорту серії НОМЕР_1 , виданого 04 вересня 2001 року Ізюмським міськрайонним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, за яким встановлено особу ОСОБА_1 , і паспорту серії НОМЕР_2 , виданого 23 червня 2001 року Ізюмським міськрайонним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, за яким встановлено особу ОСОБА_2 . 
 
Із копії паспортів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вбачається, що на сторінці 12 цих паспортів проставлено штампи ФМС 344 Імміграційної служби Російської Федерації «Разрешено временное проживание» строком з 29 жовтня 2008 року до 29 жовтня 2011 року.
 
Згідно з копією паспорту № НОМЕР_3 , виданого 15 серпня 2009 року «Отделом УФМС Росии по Липецкой области в Советском округе гор. Липецка», ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації.
 
Відповідно до копії паспорту № НОМЕР_4 , виданого 07 липня 2009 року «Отделом УФМС Росии по Липецкой области в Советском округе гор. Липецка», ОСОБА_2 є громадянкою Російської Федерації.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права 
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.
 
Частиною першою статті 15 та частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
 
Звертаючись до суду з позовом, позивачі просили визнати недійсним договір купівлі-продажу від 23 червня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 ,    ОСОБА_1 , що діяв від себе та від імені своєї дружини ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області Банніковим С. І. та зареєстрований в реєстрі за № 1208, на підставі того, що під час оформлення цього договору приватним нотаріусом особи продавців були встановлені на підставі документів (паспортів громадян України), які були нечинними, оскільки з 2009 року ці особи є громадянами Російської Федерації.
 
Статтями 6, 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди).
 
Згідно з статтею 655 ЦК Україниза договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Підставою недійсності правочину відповідно до частини першої статті 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
 
Статтями 43, 44, 45 Закону України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, визначено, що обов`язок нотаріуса встановити особу громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевірити його дієздатність та обсяг дієздатності. Встановлення особи та обсягу її цивільної дієздатності здійснюється за паспортом або іншими документами, які виключають      будь-які сумніви щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії, і які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. Дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину.
Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін.
Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення.
Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.
При посвідченні правочинів і вчиненні інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством, нотаріусом перевіряється справжність підписів учасників правочинів та інших осіб, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії.
Нотаріально посвідчуванні правочини, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса. Якщо заява чи інший документ підписані за відсутності нотаріуса, особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, повинна особисто підтвердити, що документ підписаний нею.
 
Згідно з абзацом 3 пункту 6 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII (з наступними змінами та доповненнями) (далі - Положення про паспорт громадянина України) на першу і другу сторінки паспортної книжечки заносяться прізвище, ім`я та по батькові, дата і місце народження. На першій сторінці також вклеюється фотокартка і відводиться місце для підпису його власника. На другу сторінку заносяться відомості про стать, дату видачі та орган, що видав паспорт, ставиться підпис посадової особи, відповідальної за його видачу.
Записи засвідчуються мастиковою, а фотокартка - випуклою сухою печаткою. Перша сторінка або перший аркуш після внесення до них відповідних записів та вклеювання фотокартки можуть бути заклеєні плівкою. У разі заклеювання плівкою усього аркуша записи та фотокартка печатками не засвідчуються.
Третя, четверта, п`ята і шоста сторінки призначені для фотокарток, додатково вклеюваних до паспорта, а сьома, восьма і дев`ята - для особливих відміток. На десятій сторінці робляться відмітки про сімейний стан власника паспорта, на одинадцятій-шістнадцятій - про реєстрацію постійного місця проживання громадянина.
На прохання громадянина до паспорта може бути внесено (сьома, восьма і дев`ята сторінки) на підставі відповідних документів дані про дітей, групу крові і резус-фактор.
На внутрішньому правому боці обкладинки надруковано витяг з цього Положення. 
Вносити до паспорта записи, не передбачені цим Положенням або законодавчими актами України, забороняється.
 
Пунктом 7 Положення про паспорт громадянина України записи, вклеювання фотокарток і відмітки у паспорті здійснюються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства.
 
Відмова від українського громадянства відбувається відповідно до процедури, яка регламентується Законом України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-ІІІ.
 
Статтею 2 Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-ІІІ передбачено, що законодавство України про громадянство ґрунтується на принципах єдиного громадянства - громадянства держави України, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.
 
Вказаним законом передбачена відповідна процедура прийняття та припинення громадянства України.
 
Однак ОСОБА_1 не було надано суду доказів припинення ним та ОСОБА_2 громадянства України.
 
Отже, посилання ОСОБА_1 на те, що він та ОСОБА_2 з 2009 року є громадянами іншої держави та при оформлені договору купівлі-продажу квартири приватний нотаріус, який здійснював посвідчення цього договору, встановив особи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі недійсних документів, є безпідставними.
 
Відповідно до статті 27 Закону України «Про нотаріат»нотаріус не несе відповідальності у разі, якщо особа, яка звернулася до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії: подала неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, пов`язаного із вчиненням нотаріальної дії; подала недійсні та/або підроблені документи; не заявила про відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватися нотаріальна дія, за вчиненням якої звернулася особа.
 
Суди попередніх інстанцій обґрунтовано зазначили, що на час посвідчення спірного правочину особи, які вчиняли правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин вчинено у формі, встановленій законом, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, що не заперечувалось сторонами в судовому засіданні.
 
ОСОБА_4 при укладенні договору купівлі-продажу не ухилялась від його виконання, а паспорти, які ОСОБА_1 вважає недійсними, були надані приватному нотаріусу саме ним та його дружиною.
 
Нотаріус, посвідчивши договір купівлі-продажу від 23 червня 2017 року, підтвердив у відповідності до вимог статей 43, 44, 45 Закону України «Про нотаріат», що договір купівлі-продажу було вчинено саме у присутності сторін договору, після перевірки їх особи, визначення обсягу дієздатності та за відсутності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності та правоздатності, щодо поданих документів, встановлення дійсності намірів кожної із сторін до вчинення правочину, відсутності у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину, перевірки справжності підписів учасників правочину.
 
Ураховуючи викладене, Верховний суд вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій дослідили всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надали їм належну оцінку, правильно визначили характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, та дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.
 
Доводи касаційних скарг є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд дав належну оцінку, висновки суду апеляційної інстанції є достатньо аргументованими, а тому підстави повторно відповідати на ті самі доводи відсутні.

 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційних скарг відсутні.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться. 
 
Керуючись статтями 141, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 15 січня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                              Ю. В. Черняк

           І. А. Воробйова

          Д. Д. Луспеник