ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року	Львів	Справа № 308/8384/20 пров. № А/857/11014/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                              Онишкевича Т.В., 
суддів                                                                                 Іщук Л.П., Обрізка І.М., 
з участю секретаря судових засідань                                          Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 серпня 2020 року у справі за її позовом до громадянина Індії ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України,

суддя(і) у І інстанції                                                            Крегул М.М., 
час ухвалення рішення                                                   19 год 01 хв,
місце ухвалення рішення                                                  м. Ужгород,
дата складення повного тексту рішення                               26 серпня 2020 року,

ВСТАНОВИВ :

21 серпня 2020 року командир військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – військова частина НОМЕР_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив затримати громадянина Індії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України.  
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 серпня 2020 року у справі № 308/8384/20 у задоволенні вказаного позову було відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що відповідач громадянин Індії ОСОБА_2 має законні підстави для перебування на території України. Особу ОСОБА_1 можливо ідентифікувати, так як суду надана копія його посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_2 , строк дії якої закінчується 01 листопада 2020 року.
Окрім того, у матеріалах справи міститься рішення про примусове повернення громадянина Індії ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни від 20 серпня 2020 року. Разом з цим, згідно протоколу про адміністративне затримання відповідача було затримано 20 серпня 2020 року на строк до трьох діб, а відтак, відповідач був позбавлений можливості виконати вищевказане рішення, добровільно повернутися до країни походження.
Відтак, суд дійшов висновку про відсутність  підстав для задоволення позовних вимог.
У апеляційній скарзі військова частина НОМЕР_1 просила зазначене судове рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що підстав для законного перебування на території України, передбачених статтею 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідач не має, а спроба незаконного перетинання ним державного кордону України в Словацьку Республіку свідчить по те, що він порушив вимоги статті 204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, статті 4, 9, 16, 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а тому відповідно до вимог статті 30 цього ж Закону підлягає примусовому видворенню.
Учасники справи на виклик апеляційного суду не прибули і відповідно до частини 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний розгляд відбувається за їх відсутності. 
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.
Як безспірно встановлено судом першої інстанції, 20 серпня 2020 року о 00 год. 30 хв. громадянин Індії ОСОБА_1 був виявлений та затриманий в складі групи осіб прикордонним нарядом «Група реагування» на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби «Оноківці» у районі 285 п/зн, 250 метрів до лінії державного кордону, при спробі незаконного перетинання державного кордону з України у Словацьку Республіку та його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення і притягнуто до адміністративної відповідальності.
З матеріалів справи слідує, що відповідач громадянин Індії ОСОБА_1 має посвідку на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_2 , строк дії якої закінчується 01 листопада 2020 року, та проживає на території України на законних підставах.  При цьому відповідно до витягу з наказу Харківського авіаційного інституту № 1000-уч від 20 серпня 2020 року відповідача громадянина Індії ОСОБА_1 з 20 серпня 2020 року було відраховано з навчального закладу.
У зв`язку з наведеним військова частина НОМЕР_1 звернулася до адміністративного суду із  позовом, що розглядається.
При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України та Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». 
В силу вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено випадки коли іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворені за межі України.
Зокрема, передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.
Статтею 26 вказаного Закону визначено питання примусового повернення іноземців та осіб без громадянства.
Так, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Тобто, примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове видворення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.
При цьому, обов`язковим є попереднє прийняття вказаними органами рішення про примусове повернення.
Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 289 Кодексу адміністративного судочинства України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, органом охорони державного кордону подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цього органу (підрозділу) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.
Як встановлено судом першої інстанції, особу ОСОБА_1 можливо ідентифікувати, так як в матеріалах справи наявна копія його посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_2 , строк дії якої закінчується 01 листопада 2020 року.
При цьому, судом першої інстанції у судовому засіданні було встановлено, що 20 серпня 2020 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області було прийнято рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання громадянина Індії ОСОБА_1 , однак відомості про ознайомлення останнього з прийнятим рішенням та вручення йому копії рішення під розписку відсутні.
Також у матеріалах справи міститься рішення про примусове повернення громадянина Індії ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни від 20 серпня 2020 року. 
Разом із тим, згідно з протоколом про адміністративне затримання відповідача було затримано 20 серпня 2020 року на строк до трьох діб, а тому слід погодитись з висновком суду першої інстанції, що той був позбавлений можливості виконати вказане рішення та добровільно повернутися до країни походження.
Відповідно до статей 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.
Таким чином, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 241, 243, 250, 272, 289, 308, 310, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 серпня 2020 року у справі № 308/8384/20 – без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	І. М. Обрізко  	
Постанова у повному обсязі складена 08 жовтня 2020 року.