ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 листопада 2020 року 
м. Харків
Справа №643/16475/17
Провадження №22-ц/818/3200/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого Кругової С.С.,
Суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П., 
Учасники справи :
Позивач:                 ОСОБА_1 ,
Відповідач:            Головне управління Державної податкової служби у Харківській області, 
                              
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за позовом Головного управління Державної податкової служби у Харківській області до ОСОБА_1 про стягнення коштів, 
за апеляційною скаргою адвоката Кабанця Вадима Олексійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Московського районного суду м.Харкова від 03 квітня 2020 року (суддя Букреєва І.А.), -

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року Київська ОДПІ м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 , , в якому просила стягнути з  відповідачки 13 920,32 грн. безпідставно отриманих коштів як допомоги по безробіттю.

Позовні вимоги мотивовані тим, що постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2017 року задоволено позов ОСОБА_1 про поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Стягнуто з Київської ОДПІ м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 11.01.2017 року по 30.05.2017 року у розмірі 24 476 грн.75 коп. 

12.06.2017 року до Київської ОДПІ м.Харкова надійшов лист-претензія про повернення коштів від Харківського міського центру зайнятості у сумі 13 920 грн.32 коп., виплачених як допомога по безробіттю ОСОБА_1 за період з 14.02.2017 року по 24.05.2017 року. 

Оскільки ОСОБА_1 отримала повне відшкодування втраченого заробітку за час вимушеного прогулу на підставі судового рішення, а позивачем повернуто Харківському міському центру зайнятості усі кошти, які були виплачені ОСОБА_1 як допомога по безробіттю, то кошти в сумі 13 920,32 грн. слід стягнути з відповідача як зайво отримані без достатньої правової підстави.  

Під час розгляду справи Київську ОДПІ м.Харкова було замінено на належного позивача - Головне управління ДФС у Харківській області, яке в подальшому замінено його правонаступником - ГУ ДПС у Харківській області (а.с.92, 106).

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 03 квітня 2020 року позов Головного Управління ДПС у Харківській області до ОСОБА_1 - задоволено. Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь Головного Управління ДПС у Харківській області 13 920 грн.32 коп. та судові витрати у розмірі 1 600 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Стягнути з позивача витрати на правничу допомогу.

Зазначає, що судом не було з`ясовано обставини, які мають значення для справи, зокрема не встановлено факту недобросовісних дій відповідача при отриманні допомоги по безробіттю, як підставу для її повернення. 

Також зазначає, що на виконання рішення суду про поновлення її на роботі їй не було виплачено усієї суми за вимушений прогул.

Звертає увагу на те, що допомогу по безробіттю вона отримувала до ухвалення рішення про поновлення її на роботі, а тому висновок суду про одночасне отримання нею допомоги по безробіттю та середнього заробітку є помилковим.

У відзиві на апеляційну скаргу ГУ ДПС у Харківській області просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Зазначає, що за рішенням суду ОСОБА_1 було поновлено на роботі та виплачено їй заробітну плату за час вимушеного прогулу.

13920 грн. 32 коп., сплачені позивачем за листом-претензією Харківського міського центру зайнятості про повернення коштів, є переплатою, оскільки при присудженні оплати за час вимушеного прогулу повинна вираховуватися допомога по безробіттю.

Вказані кошти є такими, що набуті ОСОБА_1 без достатньої правової підстави. Та підлягають поверненню в порядку ст.1212 ЦК України.

Положення ст.1215 ЦК України до спірних відносин не застосовуються, оскільки спірна сума була виплачена відповідачу на виконання рішення суду, а не у добровільному порядку.

Вказує на відсутність підстав для відшкодування заявлених витрат на правову допомогу, які значно перевищують ціну позову у зв`язку із їх недоведеністю та необґрунтованістю.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2017 року задоволено позов ОСОБА_1 про поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Стягнуто з Київської ОДПІ м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 11.01.2017 року по 30.05.2017 року у розмірі 24 476 грн.75 коп. ( а.с.12-15) 

12.06.2017 року до Київської ОДПІ м.Харкова надійшов лист-претензія про повернення коштів від Харківського міського центру зайнятості у сумі 13 920 грн.32 коп., виплачених як допомога по безробіттю ОСОБА_1 за період з 14.02.2017 року по 24.05.2017 року. ( а.с.16 ) 

Водночас, після свого звільнення і до моменту поновлення на роботі ОСОБА_1 зареєструвалась в Харківському міському центрі зайнятості і за період з 14.02.2017 року по 24.05.2017 року отримала 13 920,32 грн.    

Задовольняючи позовні вимоги ГУ ДПС у Харківській області, суд першої інстанції виходив із того, що центром зайнятості кошти ОСОБА_1 виплачувались як безробітній, а її поновлено на роботі за рішенням суду, то правові підстави для таких виплат відпали і вказані кошти підлягають поверненню. Одночасне отримання допомоги по безробіттю та середнього заробітку законом не передбачено.
Колегія суддів не погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття - це система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Пунктом 8 ст. 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено, що страховий випадок - це подія, через яку: застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу; застраховані особи опинилися в стані часткового безробіття.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 45 Закону України "Про зайнятість населення", реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.

У п. 2 ч. 1 ст. 31 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" встановлено, що виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Частиною 1 ст. 34 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено, що Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування має право, зокрема, стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.

Відповідно до ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" із роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що положеннями статей 34, 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено право Фонду стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду та обов`язок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Отже саме на позивача покладено обов`язок по відшкодуванню суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Доводи позивача про те, що кошти, які були виплачені Львівським обласним центром зайнятості повинні стягуватись з ОСОБА_1 є необґрунтованими.

Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Відповідачем не надано суду доказів на підтвердження вказаних обставин.

Частиною першою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

Зазначений висновок міститься і в постанові Верховного Суду України, прийнятої у справі №6-91цс14 від 02 липня 2014 року.

Судовим розглядом встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 отримувала допомогу по безробіттю по 24.05.2017 року, в той час як рішення про поновлення її на роботі було прийнято 30.05.2017 року, що виключає безпідставність та недобросовісність набуття відповідачем вказаних коштів.

З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав, передбачених частиною третьою статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та статтею 1212 ЦК України, для стягнення з відповідача виплаченої їй допомоги по безробіттю.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про залишення позовних вимог ГУ ДПС у Харківській області без задоволення.

Клопотання представника позивача про стягнення витрат на правничу допомогу не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом першим частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

В матеріалах справи міститься Ордер Серії ПТ №067267 на надання правової допомоги ОСОБА_1 у Харківському апеляційному суді (а.с.148), Договір №3/18 про надання правової допомоги від 06.04.2018 року, з додатками , в яких вказано розмір гонорару, порядок проведення розрахунків, перелік наданих ОСОБА_1 послуг із зазначенням кількості годин роботи адвоката та їх вартості.

Згідно з актом приймання-передачі наданих послуг ОСОБА_1 були надані послуги професійної правничої допомоги на загальну суму 22500 грн. (а.с.156 оборот).

Однак, доказів оплати послуг, вказаних у Акті приймання-передачі та відповідних розрахунках, матеріали справи не містять. 

З огляду на викладене розмір витрат на правову допомогу, надану ОСОБА_1 є недоведеним, у зв`язку з чим підстави для покладення обов`язку з відшкодування судових витрат в цій частині на відповідача на час винесення постанови відсутні.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку із задоволенням вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 , судовий збір у сумі 2400 грн. за подання нею апеляційної скарги підлягає стягненню з позивача.

Керуючись ст. 141, 367, 368, ст. 374, ст. 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України,  суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Кабанця Вадима Олексійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м.Харкова від 03 квітня 2020 року - скасувати.

Позовні вимоги Головного управління Державної податкової служби у Харківській області до ОСОБА_1  про стягнення коштів - залишити без задоволення.

Стягнути з Головного управління Державної податкової служби у Харківській області на користь ОСОБА_1  судові витрати у сумі 2400 (дві тисячі чотириста) гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. В силу п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий                                                                         С.С.Кругова

Судді                                                                                 О.В.Маміна  

                                                                                                                      Н.П.Пилипчук