ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2020 р. 	Справа № 440/3000/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: П`янової Я.В. ,  Спаскіна О.А. ,

          розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 03.08.2020, головуючий суддя І інстанції: О.О. Кукоба, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава,  36039, повний текст складено 03.08.2020 по справі № 440/3000/20
          за позовом             ОСОБА_1  
          до            Полтавського районного відділення поліції Полтавського відділу поліції Головного управління  Національної поліції в Полтавській області 
          про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
          У червні 2020 року ОСОБА_1 ( далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Полтавського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області ( далі – Полтавський РВ ГУНП у Полтавській обл., відповідач – 1, Головного управління Національної поліції в Полтавській області ( далі – ГУНП в Полтавській обл., відповідач – 2), в якому просив:
           - визнати протиправною бездіяльність Полтавського РВ ГУНП в Полтавській обл. щодо неналежного розгляду його звернення від 17.03.2020, поданого через Урядовий контактний центр, реєстраційний № ФИ -10398762;
          - визнати протиправною бездіяльність Полтавського РВ  поліції ГУНП в Полтавській обл. щодо невжиття відповідних заходів реагування по обставинам, викладеним у зверненні ОСОБА_1 від 17.03.2020, поданому через Урядовий контактний центр, реєстраційний №ФИ-10398762 ;
          - визнати протиправною бездіяльність Полтавського РВ ГУНП в Полтавської обл. щодо ненадання відповіді на звернення ОСОБА_1  від 17.03.2020, подане через Урядовий контактний центр, реєстраційний № ФИ-10398762 за підписом начальника Полтавського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавської області;
           - зобов`язати Полтавський РВ ГУНП в Полтавської обл. повторно розглянути його звернення від 17.03.2020, подане через Урядовий контактний центр, № ФИ -10398762, та вжити заходи реагування з урахуванням обставин, встановлених судом, та подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
          Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 03.08.2020 закрито провадження по справі №  440/3000/20.
          Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та  процесуального права, неповне з`ясування фактичних обставин справи просив скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
          В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що станом на 07.08.2020 Полтавським РВ ГУНП в Полтавській обл. на його звернення від 17.03.2020 №  ФИ-10398762 відповіді не надано та не вжито жодного заходу, неправленого на ініціювання надання компенсації в розмірі 1  000  000 грн. за винесення незаконної постанови про закриття кримінального провадження № 120171703000001088, з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду по справі №916/1423/17, що є прямим порушенням його прав та суперечить вимогам Конституції України, а також ст.6,13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Вказав, що питання порушення його прав досліджується Європейським судом з прав людини за заявою №8612/19. Посилався на низку рішень Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в національній правовій системі України. 
           14.09.2020 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду відкрито провадження по справі № 440/3000/20.
           15.10.2020 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження. 
          Згідно з положеннями ч.1, 3 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
          Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
          Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються документів, на які сторони посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
          Закриваючи провадження по справі № 440/3000/20 суд першої інстанції виходив з того, що даний адміністративний позов не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, оскільки позовні вимоги пов`язанні з оскарженням процесуальних дій та бездіяльності слідчих органів, а тому підлягає розгляду в порядку, встановленому Кримінально процесуальним кодексом України ( далі – КПК України). 
          Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає. 
          Відповідно до ч.2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
          Приписами ч.1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
          Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у передбачені цією нормою способи.
          За визначенням п. 1, 2 ч. 1 с. 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
          Публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи 
          Положеннями п. 7 ч.1 ст. 4 КАС України встановлено, що суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
          За правилами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
           За наслідком системного аналізу вказаних правових приписів колегія суддів зазначає, що визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і який виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
           З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до Полтавського РВ ГУНП в Полтавській обл. із зверненням від 17.03.2020 №ФИ-10398762, яке направив через Урядовий контактний центр, в якому зазначив, що зі змісту статті під назвою «Как выбить компенсацию у государства за некачественное расследование или за его застаивание позиция БП ВС по делу 916/1423/17», розміщеної на веб-сайті «Протокол» за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 йому стало відомо, що українці можуть вимагати у Держави компенсації за неякісне проведення розслідування у кримінальних провадження, що підтверджено рішенням Великої палати Верховного Суду по справі № 916/1423/17, у зв`язку з чим просив вирішити питання про надання йому компенсації в розмірі 1  000  000 грн. за неякісне проведення досудового розслідування, порушення розумних строків досудового розслідування, винесення незаконної постанови про закриття кримінального провадження №120171703000001088., з урахуванням висновків Великої Палати Верховного суду у вказаній вище справі.
          Відповідно до п.2 ч.2 ст.19 КАС юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства.
          Згідно з ч.1 ст. 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.
          За правилами частин 1-4 ст. 214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до ЄРДР та розпочати розслідування. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.
          Досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до ЄРДР.
          Здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
          Слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається.
          За приписами п.1 ч.1 ст. 303 КПК           України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора: бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами ст. 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна.
          Згідно з ч.2 цієї ж статті скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 цього Кодексу.
          Наведеними правовими нормами визначено суб`єктний склад, процедуру ініціювання і початку досудового розслідування, а також порядок оскарження дій чи бездіяльності слідчого або прокурора у разі нездійснення ними процесуальних дій, які вони зобов`язані вчинити у визначений цим Кодексом строк.
          Колегія суддів зазначає, що предметом спору у справі, яка переглядається, є протиправна, на думку позивача, бездіяльність Полтавського РВ ГУНП в Полтавській обл. щодо неналежного розгляду його звернення від 17.03.2020 № ФИ-10398762, не вжиття належних заходів реагування по фактам, викладеним у ньому, а також ненадання відповіді за підписом начальника Полтавського РВ ГУНП в Полтавській обл.
          Звернення до суду з цим позовом обумовлене неналежним, на думку позивача, реагуванням РВ ГУНП в Полтавській обл. на вказане вище звернення, тобто у межах спірних правовідносин позивач і відповідач діють як учасники кримінального провадження, права і обов`язки яких визначені кримінальним процесуальним законом.
          З огляду на викладене та беручи до уваги викладені вище правові норми колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спір у цій справі не може бути предметом розгляду в адміністративному суді, оскільки підлягає вирішенню в порядку кримінально-процесуального судочинства, а відтак наявні підстави для закриття провадження по справі № 440/3000/20. 
          Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 18.12.2019 у справі №808/3351/17, яку, з урахуванням ч.5 ст.242 КАС України, суд враховує при вирішенні спірних правовідносин.
          Доводи апелянта про наявність підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку із порушенням відповідачем його прав, що суперечить вимогам Конституції України, а також ст.6,13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, колегія суддів до уваги не бере, оскільки в даному випадку суд не оцінює правомірність дій відповідача, з підстав наведених вище.
          Щодо інших доводів апелянта колегія суддів зазначає.  
          Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
          Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний  з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6  Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
          Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
          Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності  надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
          З урахуванням наведеного вище, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відтак, відсутні підстави для його скасування.
          Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.           Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
          Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          З урахуванням наведеного вище, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відтак, відсутні підстави для його скасування.
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу  Полтавського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 року по справі № 440/3000/20 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Л.В. Любчич 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Я.В. П`янова    О.А. Спаскін