Головуючий суду 1 інстанції - Слболєв Є.О.
Доповідач -Карташов О.Ю.

Справа № 408/514/19-ц
Провадження № 22-ц/810/553/20

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 року місто Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Карташов О.Ю.

судді Кострицький В.В., Лозко Ю.П.

за участю секретаря судового засідання Вовчанської С.В.

учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку 
апеляційну скаргу
ОСОБА_1 
на рішення Біловодського районного суду Луганської області від 04 березня 2020 року, ухваленого у складі судді Соболєва Є.О., в залі судових засідань Біловодського районного суду Луганської області у смт. Біловодськ
у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи таким, що втратив право користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, житловим будинком АДРЕСА_1 .
Позивачка стверджувала, що є власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно акту про фактичне проживання, у вказаному будинку зареєстровані вона та відповідач.
Однак, відповідач не проживає у даному житловому будинку без поважних причин з лютого 2008 року, не сплачує комунальні платежі, не бере участі в утримання житла, його особистих речей у будинку немає, він будинком взагалі не цікавиться.
Реєстрація відповідача на даний час створює для неї, як власника, певні труднощі, пов`язані з реалізацією своїх прав.
У зв`язку із викладеним, позивачка просила пред`явлений позов задовольнити.

Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 04 березня 2020 року ухвалено відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позову до ОСОБА_2 про визнання останнього таким, що втратив право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 .
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову, суд першої інстанції, виходив із того, що будинок АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, тому відсутні правові підстави для позбавлення  ОСОБА_2  права користування будинком, який знаходиться у спільній сумісній власності сторін.

Не погодившись з вказаним рішенням,  ОСОБА_1  звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить судскасувати рішення Біловодського районного суду Луганської області по справі № 408/514/19-ц від 04 березня 2020 року та ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивовано тим, що суд не прийняв до увагиїї доводи про те, що вона не має можливості оформити субсидію для житлово-побутових послуг, що є для неї вкрай важливим моментом з урахуванням того, що вона потребує постійного лікування і її пенсії не достатньо для сплати комунальних платежів, а також вона не має наміру позбавляти відповідача права власності на його частину. Втрата права користування житловим будинком не тягне за собою втрату вправа власності на це майно, проте реєстрація відповідача за даною адресою перешкоджає їй як власнику користуватись своєю власністю.

У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, місце та час судового засідання повідомлені належним чином.

Позивачка ОСОБА_3 надала клопотання про розгляд справи без її участі.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 листопада 1984 року до 13 травня 2019 року, який було розірвано рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 11.04.2019 року.
У період перебування у шлюбі ними на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі- продажу від 22.09.2001 року був придбаний житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , однак оформлений він був на ОСОБА_1 .

Оцінюючи аргументи позивачки, висновки суду першої інстанції, апеляційний суд застосовує висновки Верховного Суду викладені у постанові від 28 лютого 2018 року, справа № 647/1683/15-ц, провадження № 61-4509св18 та зазначає наступне. 

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Статтею 22 КпШС України, в редакції, чинній на момент набуття будинку АДРЕСА_1 у власність, встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу,є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Частиною першою статті 383 ЦК Українита статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

У відповідності до положень ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частинами першою - сьомою статті 319 ЦК України, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Власність зобов`язує.
Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
Держава не втручається у здійснення власником права власності.
Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Статтею 346 ЦК України, врегульовані підстави припинення права власності, а саме: 
1) відчуження власником свого майна;
2) відмови власника від права власності;
3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі;
4) знищення майна;
5) викупу пам`яток культурної спадщини;
6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону;
8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника;
9) реквізиції;
10) конфіскації;
11) припинення юридичної особи чи смерті власника;
12) визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави.
Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Таким чином, судовим розглядом установлено, що будинок АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном набутим подружжям у шлюбі, отже, відповідач є співвласником вказаного будинку.
В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про припинення права власності  ОСОБА_2 на вказаний будинок.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що сторони мають рівні права на володіння, користування і розпорядження будинком що належить їм на праві спільної сумісної власності. Зазначені позивачкою обставини про те, що відповідач був відсутній у будинку,за місцем своєї реєстрації з лютого 2018 року, не свідчать про відмову ОСОБА_2 від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього в силу вимог статей 319, 321 ЦК України.
До того ж, положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини

Доводи апеляційної скарги за своїм змістом зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на необхідність переоцінки цих доказів і обставин в тому контексті, що, на думку заявника свідчить про наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши у межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, принципу верховенства права та справедливості.

Згідно ст. 375 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, - 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.

Рішення Біловодського районного суду Луганської області від 04 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.
Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий                                                         О.Ю. Карташов 

Судді:                                                                 В.В. Кострицький 

                                                                       Ю.П. Лозко