08.10.20
22-ц/812/1701/20
Провадження № 22-ц/812/1701/20         Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 жовтня 2020 року                                             м. Миколаїв
                                                                                   справа № 481/959/19
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
       головуючого Данилової О.О.,
       суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О., 
       із секретарем Горенко Ю.В.,
переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом 
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою
за апеляційною скаргою 
ОСОБА_1 
на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області, ухвалене 20 серпня 2020 року суддею Ціпивко І.І. в приміщенні цього ж суду (дата складання повного рішення не зазначена),
У С Т А Н О В И В:
У липні 2019 року ОСОБА_1 , діючи в інтересах підопічної ОСОБА_3 , звернулась з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.
Позивач зазначала, що є опікуном своєї сестри ОСОБА_3 , яка є власником житлового будинку та земельної ділянки площею 0,1 га за АДРЕСА_1 . У сусідньому будинку, який розташований на суміжній земельній ділянці АДРЕСА_2 , проживає ОСОБА_2 . Скориставшись безпорадним станом ОСОБА_3 , відповідачка самовільно захопила частину ділянки, що належить її підопічній, та встановила на новій межі паркан, чим порушила право на вільне володіння та користування земельною ділянкою ОСОБА_3 .
Посилаючись на порушення земельних прав своєї сестри, ОСОБА_1 просила зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,1 га шляхом звільнення захопленої нею частки ділянки та зобов`язати демонтувати паркан.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. 
Спадкоємицею прав ОСОБА_3 є ОСОБА_1 (свідоцтво про право на спадщину за законом №388 від 13 травня 2020 року).
Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 28 травня 2020 року здійснена заміна позивача його правонаступником - ОСОБА_1 . 
У відзиві відповідачка ОСОБА_2 позов не визнала, посилаючись на те, що є неналежним відповідачем у справі, оскільки власником житлового будинку та земельної ділянки за АДРЕСА_3 є її син ОСОБА_4 , який прийняв спадщину після смерті попереднього власника ОСОБА_5 . При цьому зареєстрованим місцем її проживання є інша адреса. До того ж межі земельних ділянок, які існують на теперішній час, були узгоджені суміжними землекористувачами, а тому вимоги ОСОБА_1 є безпідставними.
Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 20 серпня 2020 року в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення скасувати та позов задовольнити. Апелянт посилалась на те, що дійсним порушником земельних прав як спадкодавця ОСОБА_3 , так і її, є саме відповідачка ОСОБА_2 . При цьому ОСОБА_4 , якого суд вважав дійсним учасником спору, не є власником суміжної земельної ділянки, бо у видачі свідоцтва йому було відмовлено. До того він не причетний до дій, пов`язаних з захопленням частини ділянки та встановлення паркану. Водночас відповідачка ОСОБА_2 не спростувала факту захоплення саме нею земельної ділянки та встановлення паркану, і цей факт було доведено показаннями свідків. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не погодилась з доводами апелянта, посилаючись на ті ж обставини, за якими заперечувала позов, вважаючи вимоги ОСОБА_1 не доведеним, а рішення суду першої інстанції - законним та обгрунтованим. 
В судове засідання апеляційного суду сторони не з`явились. Про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином (а.с. 249, 250). Відповідачка ОСОБА_2 просила розглядати справу у її відсутності (а.с.243).
Справу розглянуто у відсутності сторін та їх представників. 

Переглянувши справу за наявними в ній та доданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог  апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
Так, позивачем і відповідачем у цивільній справі можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина 2 статті 48 ЦПК).
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, порушила, не визнала чи оспорила його суб`єктивні права, свободи чи інтереси. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. 
Відповідно до статті 13 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі отриманих доказів. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 4 частини 3 стаття 175 ЦК).
Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу цих строків, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (стаття 51 ЦПК).
Отже, визначення особи відповідача (відповідачів) предмета та підстав спору є правом позивача, що є складовою принципу диспозитивності цивільного процесу. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача (або непред`явлення позову до належного відповідача (співвідповідача) може бути підставою для відмови у задоволенні позову по суті заявлених вимог.
Зазначене відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц та постанові Верховного Суду (КС) від 22 вересня 2020 року у справі № 753/17615/14.

Судом встановлено, що садиба (земельна ділянка площею 0,1 га з розташованими на ній житловим будинком, господарськими будівлями та спорудами) за АДРЕСА_1 належала ОСОБА_3 (а.с.11-13).
Після смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкоємицею померлої та власницею житлового будинку та земельної ділянки № НОМЕР_1 стала ОСОБА_1 (а.с. 86,87, 185,186).
Садиба № НОМЕР_1 межує з садибою АДРЕСА_3 .
Звертаючись до суду за захистом земельних прав, ОСОБА_1 посилалась на те, що її сусідка, яка користується суміжною земельної ділянкою – ОСОБА_2 самовільно захопила частину її ділянка та встановила паркан.
Водночас судом встановлено, що власником житлового будинку АДРЕСА_3 є ОСОБА_4 (свідоцтво про право на спадщину 4-225 від 13 листопада 2019 року, витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, а.с.139, 162).
Титульним власником земельної ділянки площею 0,579 за цим номером, яка призначена для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_3 , значиться спадкодавець ОСОБА_6 (а.с.182). 
У видачі свідоцтва про права на спадщину за законом на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_4 відмовлено через відсутність дати видачі державного акту на ім`я спадкодавця (а.с.184).
Отже, встановлені обставини свідчать про те, що між суміжними власниками (землекористувачами) земельних ділянок № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 виник спір щодо розташування межі та правомірності встановлення паркану, який може бути вирішений судом на підставі дослідження та оцінки правовстановлюючих документів на землю та встановлення фактичної межі (паркану). Можливі висновки суду про встановлення факту порушення земельних прав позивачки та покладення на відповідача обов`язків звільнити певну частку ділянки та знести паркан впливає та земельні права належного землекористувача ділянки № НОМЕР_2 . 
Учасниками таких правовідносин є особи, які на відповідній правовій підставі володіють, розпоряджаються та (або) користуються суміжними ділянками. 
Такими особами у теперішній час є ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
Зазначена у позовній заяві як відповідачка ОСОБА_2 є власницею житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 , та зареєстрована за цією адресою (а.с.36-40). Належних правових підстав на користування земельною ділянкою за № 17/1 ОСОБА_2 не має.
Встановивши ці обставини, суд першої інстанції в судовому засіданні 6 серпня 29020 року роз`яснив позивачці ОСОБА_1 право на заміну неналежного відповідача ( ОСОБА_2 ) на належного – ОСОБА_4 . Проте цим правом ОСОБА_1 не скористалась.
Належний відповідач ОСОБА_4 поза волі позивача до участі у справі не залучався.
Отже, апеляційний суд погоджується з основним висновком суду першої інстанції, що позивачка ОСОБА_1 пред`явила позов до неналежного відповідача, клопотань про заміну цього відповідача, або про залучення належного відповідача як співвідповідача, не заявляла, а тому її позов до ОСОБА_2 про захист земельних прав задоволенню не підлягає.
Доводи апелянта про те, що ОСОБА_4 не є належним власником земельної ділянки, оскільки у видачі свідоцтва йому відмовлено, правового значення не мають. Земельна ділянка № НОМЕР_2 призначена для обслуговування житлового будинку, який належить на праві власності саме ОСОБА_4 . Тому саме ОСОБА_4 до отримання права власності є користувачем суміжної ділянки та учасником спірних правовідносин щодо правильності розташування фактичної межі з ділянкою АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 . 
Не впливає на основний висновок суду і посилання ОСОБА_1 на те, що перешкоди у реалізації її земельних прав створила саме мати ОСОБА_4 – ОСОБА_2 . Суд вважає, що незалежно від особи, яка своїми діями створила певні перешкоди та порушила права позивачки, відновлення меж суміжних ділянок, а тим більш покладення обов`язку щодо знесення паркану, без залучення до участі у справі належного землекористувача, є порушенням його земельних прав.
Крім того, вирішення спору щодо суміжного землекористування, потребує доведеності позивачем не тільки факту захоплення частини ділянки відповідачем та встановлення на цьому місці паркану, а і дійсних розмірів та конфігурації спірної частини ділянки, її розташування на місцевості (з прив`язкою до конкретних точок), що потребує проведення технічних досліджень та висновків експерта. Проте таких доказів суду не надано. Водночас, відновлення дійсних меж ділянок (у разі її порушення) може відбуватись шляхом перенесення паркану на встановлену відстань, що також потребує технічних досліджень.
Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.
Керуючись статями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 20 серпня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня  прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.

Головуючий                                        О.О.Данилова
Судді:                                                В.В.Коломієць 
Н.О.Шаманська

---------------------------------
Повну постанову складено 8 жовтня 2020 року