Справа № 752/22270/19                                                 Головуючий 1 інстанція- Колдіна О.О.
Проваження № 22-ц/824/13202/2020                             Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.

 
П О С Т А Н О В А

іменем     України
 
26 листопада 2020 року                                                                                м.Київ
 
Київський апеляційний суд  у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого  судді               Савченка С.І.,
            суддів                                     Верланова С.М., Мережко М.В.,
            за участю секретаря              Малашевського О.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на ухвалу Голосіївського районного судум.Києва від 07 лютого 2020 року за заявою Акціонерного товариства «УкрСиббанк» про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання у справі за позовом Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором,-
 
в с т а н о в и в:
 
Ухвалою Голосіївського районного судум.Києва від 07 лютого 2020 року відмовлено у задоволенні заяви АТ «УкрСиббанк» про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення до виконання виконавчого листа № 2-12/10, виданого 20 вересня 2010 року Голосіївськийрайонним судом м.Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» боргу за кредитним договором у розмірі 101670,94 доларів США, що за курсом НБУ станом на 15 грудня 2009 року становить 811395,25 грн.
Не погоджуючись із ухвалою, стягувач АТ «УкрСиббанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким заяву задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.
Скарга мотивована хибністю висновків суду про недоведеність поважності причин пропуску строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, оскільки судом не враховано запити, які на протязі тривалого часу направлялися банком до органу державної виконавчої служби, та відсутність відповідей на них, як і доказів направлення виконавчою службою документів на адресу банку. Судом не врахована числена судова практика Верховного Суду з цього приводу, зокрема постанови від 26 грудня 2019 року у справі № 10/339/10, від 28 травня 2020 року у справі № 1003/6035/12. Суд прийшов до помилкового висновку про відсутність доказів втрати оригіналу виконавчого документа, оскільки виконавчою службою не надано доказів про направлення банку рекомендованим повідомленням постанови державного виконавчця про відмову у відкритті виконавчого провадження разом з
                                                                        -  2  -
виконавчим листом, що у свою чергу свідчить про наявність підстав для видачі дубліката виконавчого листа. Суд дав невірну оцінку направленим трьом запитам банку про результати вирішення його заяви про відкриття виконавчого провадження, які свідчать про поважність причин пропуску строку. При вирішенні заяви судом не враховано рішення Конституційного Суду України № 18-рп/2012 від 13 грудня 2012 року, ст.ст.6,13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.18 ЦПК України, згідно яких виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що підтверджується практикою ЄСПЛ (справи «Горнсбі проти Греції», «Іванов проти України»). Суд не врахував, що главою 50 ЦК України передбачено підстави припинення зобов`язання, яка не містить такої підстави як пропуск кредитором строку пред`явлення викьнавчого документу до виконання. Сукупність встановлених по справі обставин, зокрема відсутність доказів про повернення оригіналу виконавчого листа від органу ДВС, направлення протягом 2010-2019 року банком на адресу ДВС запитів про хід виконання, свідчать про нявність у банку легітимних очікувань щодо перебування виконавчого документа на примусовому виконані. Суд не керувався принципами справедливості, завданнями цивільного судочинства та не врахував принцип пропорційності між легітимним очікуванням та застосованими заходами.
Боржниця ОСОБА_1 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.
В суді апеляційної інстанції представник АТ «УкрСиббанк» адвокат Лісовський С.В. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати ухвалу Голосіївського районного суду м.Києва від 07 лютого 2020 року як незаконну.
Боржниця ОСОБА_1 повідомлена про час розгляду справи через її представника, до суду не з`явилася, причин неявки не повідомила, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.
Судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 18 травня 2010 року, яке набрало законної сили, частково задоволено позов АКІБ «УкрСиббанк» та стягнуто солідарно із ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 518-А1/12-2005И від 28 грудня 2005 року у розмірі у розмірі 101670,94 доларів США, що за курсом НБУ станом на 15
                                                                        -  3  -
грудня 2009 року становить 811395,25 грн.
На підставі вказаного рішення  Голосіївським районним судом м.Києва 20 вересня 2010 року видано виконавчий лист № 2-12/10 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АКІБ «УкрСиббанк» боргу за кредитним договором у розмірі 101670,94 доларів США, який пред`явлено стягувачем до виконання у жовтні 2010 року до відділу ДВС Шевченківського РУЮ в м.Києві.
Постановою державного виконавця відділу ДВС Шевченківського РУЮ в м.Києві від 01 листопада 2010 року у відкритті провадження за виконавчим листом № 2-12/10 від 20 вересня 2010 року про стягнення коштів з ОСОБА_1 було відмовлено на підставі п.8 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження», а виконавчий документ з постановою державного виконавця повернуто заявнику АКІБ «УкрСиббанк».
Також, судом встановлено, що стягувач 23 березня 2011 року, 15 серпня 2014 року та 22 липня 2019 року направляв поштою до відділу державної виконавчої служби Шевченківського РУЮ в м.Києві запити про хід виконавчого провадження щодо стягнення боргу з ОСОБА_1 та судових витрат у справі.
З доданого до заяви стягувача листа Шевченківського районного відділу ДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві від 31 липня 2019 року вбачається, що стягувача повідомлено про причини повернення виконавчого листа та про те, що виконавче провадження знищене з огляду на термін його зберігання 3 роки. 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
Відмовляючи у поновленні строку для пред`явлення до виконання виконавчого листа, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що стягувач не довів поважності причин пропуску строку пред`явлення до виконання, зокрема за період з 2010 року по 2019 рік АКІБ «УкрСиббанк», а пізніше його правонаступник АТ «УкрСиббанк» не скористався своїми правами як сторона виконавчого провадження щодо подачі виконавчого листа до вииконання, що свідчить про недобросовісне користування стягувачем своїми правами та обов`язками.
При цому суд виходив з того, що стягувач, який подав до відповідного органу заяву про відкриття виконавчого провадження та не отримав у визначений законом строк задоволення своїх вимог, вважається обізнаним про ймовірність порушення його прав у виконавчому провадженні незалежно від того, чи отримав він від державного виконавця певні процесуальні документи та чи ознайомлений він з матеріалами виконавчого провадження, а наявність трьох заяв стягувача за 10 років з дня ухвалення судового рішення підтверджує невжиття стягувачем заходів, які мали б призвести до обізнаності та своєчасного отримання відповідної інформації стосовно стану виконавчого провадження.
Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Поширення дії положень Закону України «Про виконавче провадження» на правовідносини щодо пред`явлення виконавчого документа до виконання залежить від часу видачі такого документа. Аналогічна за змістом правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-711цс15.
Відповідно до ст.21 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (в редакції чинній на час видачі виконавчого листа) виконавчі листи на виконання судових рішень можуть бути пред`явлені до виконання протягом трьох років з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення.
Згідно ст.23 Закону Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) строк пред`явлення
                                                                        -  4  -
виконавчого листа до виконання переривається у випадку його пред`явлення до виконання у межах встановленого законом річного строку.
05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження», ст.12 якого встановлено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років.
Згідно з пунктом 5 Розділу ХІІІ Прикінцеві та перехідні положення цього Закону від 05 жовтня 2016 року виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом. 
При цьому, тлумачення п.5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», який набрав чинності 05 жовтня 2016 року, свідчить про те, що він застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплив на час набрання чинності цим Законом. Для цього п.5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм Закону від 02 червня 2016 року до виконавчих документів, пред`явлення до виконання за якими сплив на час набрання ним чинності (правова позиція Верховного Суду у постанові від  10 червня 2020 року            у справі № 522/11429/13-ц та у постанові від 18 травня 2020 року у справі №2-9/11).
Згідно положень ч.1 ст.433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.
Аналогічні положення містить ч.6 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року (чинний на час звернення стягувача із даною заявою до суду) згідно якої стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Судом встановлено, що постановю державного виконавця відділу ДВС Шевченківського РУЮ в м.Києві від 01 листопада 2010 року у відкритті провадження за виконавчим листом № 2-12/10 від 20 вересня 2010 року про стягнення коштів з ОСОБА_1 було відмовлено на підставі п.8 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження», а виконавчий документ з постановою повернуто заявнику АКІБ «УкрСиббанк».
За таких обставин, з огляду на те, що стягувач подав заяву про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання лише 24 жовтня 2019 року, тобто через шість років після закінчення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання після його повернення стягувачу та недоведеність стягувачем поважності причин пропуску строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні заяви про поновлення.
Доводи апеляційної скарги АТ «УкрСиббанк» щодо хибності висновків суду про недоведеність поважності причин пропуску строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, оскільки судом не враховано запити, які на протязі тривалого часу направлялися банком до органу державної виконавчої служби, та відсутність відповідей на них, як і доказів направлення документів на адресу банку, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.
Згідно вимог ч.1 ст.433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.
Аналіз змісту наведеної норми дає підстави для висновку, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для стягувача отримати та подати у встановлений законом строк виконавчий документ до примусового виконання.
                                                            -  5  -
Перелік причин, які слід вважати поважними, законодавцем не зазначено, а тому суд відповідно до ст.89 ЦПК дає оцінку поважності причин за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
При цьому колегія суддів керується наступним.
По-перше, посилання скражника на ч.1 ст.31 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, яка передбачає направлення стороні постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження рекомендовною поштою безпідставні. 
На момент винесення державним виконавцем відділу ДВС Шевченківського РУЮ в м.Києві постанови від 01 листопада 2010 року про відмову у відкритті виконавчого провадження діяла редакція Закону України «Про виконавче провадження», згідно ст.26якого про відмову у відкритті виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відповідного органу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований, і не пізніше наступного дня надсилає її заявникові. Згідно ч.1 ст.27 цього Закону копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, що спростовує доводи скаржника про необхідність направлення йому постанови та виконавочго документа рекомендовною кореспонденцію.
По-друге, посилаючись на неотримання постанови, заявник всупереч положенням ч.3 ст.12 ЦПК ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надав ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції належних, допустимих та достатніх доказів, у розумінні ст.77-80 ЦПК України, які б підтверджували факт неотримання відповідної кореспонденції, зокрема журналу вхідної кореспонденції банку за відповідний період тощо.
По-третє, доводи банку про те, що йому лише 08 серпня 2019 року із листа ДВС від 31 липня 2019 року стало відомо про результати розгляду відділом ДВС поданого у жовтні 2010 року на виконання виконавчого листа № 2-12/10 про стягнення з ОСОБА_1 боргу у розмірі 101670,94 доларів США, спростовуються матерілами справи, в яких міститься подана до суду заява ПАТ «УкрСиббанк» від 16 грудня 2011 року про видачу дубліката вказаного виконавчого листа № 2-12/10, де банк зазначає, що 01 листопада 2010 року державним виконавчем винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження за вказаним виконавчим листом, про що представнику банку стало відомо на прийомі у відділі ДВС Шевченківського РУЮ, однак після повернення виконавчого листа стягувач його не отримав (т.1 а.с.219,222).
Наведене у свою чергу спростовує твердження стягувача щодо його необізнананості до серпня 2019 року про результати розгляду поданого на виконання виконавчого листа № 2-12/10.
По-четверте, намагання скаржника пов`язати факт направлення ним трьох запитів, а саме 23 березня 2011 року, 15 серпня 2014 року та 22 липня 2019 року до відділу ДВС Шевченківського РУЮ в м.Києві про хід виконавчого провадження щодо стягнення боргу з ОСОБА_1 із наявністю підстав для поновлення строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання недоречні.
Як вище вказувалося вже у грудні 2011 року стягувач був обізнаний про повернення даного листа, а відтак направлення до ДВС запитів 15 серпня 2014 року та 22 липня 2019 року про хід виконавчого провадження є надуманими.
Окрім того, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, який вірно вказав, що наявність трьох заяв стягувача за 10 років з дня ухвалення судового рішення підтверджує невжиття стягувачем заходів, які мали б призвести до обізнаності та
                                                                        -  6  -
своєчасного отримання відповідної інформації стосовно стану виконавчого провадження. При цьому колегія суддів враховує, що як відповідно до ст.111 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, так і згідно ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року стягувач як сторона виконавчого провадження наділений широким колом повноважень щодо контролю за діями виконавця, в тому числі має право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.
З матеріалів справи вбачається, що стягувачем не використано свого права, передбаченого вимогами Закону, як сторони виконавчого провадження, в тому числі на ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця тощо, що у свою чергу свідчить про недобросовісне користування стягувачем своїми правами та на переконанн колегії свідчить про недобросовісне відношення первісного кредитора до забезпечення своїх прав як стягувача та виконання обов`язків як сторони у справі.
Відхиляючи даний довід колегія судідв враховує, що направлення трьох запитів до ДВС за 10 років з інтервалом у 3 та 5 років якраз і доводить невжиття стягувачем ефективних заходів, які мали б призвести до обізнаності та своєчасного отримання відповідної інформації стосовно стану виконавчого провадження та неналежне здвйснення своїх робов`язків, як стягувача.
Доводи апеляційної скарги про те, що при вирішенні заяви судом не враховано рішення Конституційного Суду України № 18-рп/2012 від 13 грудня 2012 року, ст.ст.6,13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.18 ЦПК України, згідно яких виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що підтверджується прецедентною практикою ЄСПЛ (справа «Горнсбі проти Греції», «Іванов проти України»), колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.
Так згідно п.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий … розгляд його справи упродовж розумного строку … судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. А згідно ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Право на справедливий судовий розгляд, закріплене в п.1 ст.6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя, в тому числі щодо виконання судового рішення, як завершальній стадії судового розгляду.При цьому Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Водночас ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, неодноразово наголошував, що право на доступ до правосуддя, закріплене у ст.6 Конвенції, не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути розумний ступінь пропорційності між застосованими засобами та поставленою метою
                                                                        -  7  -
(рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашінгдейн проти Великої Британії», рішення від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України»).
Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (п.27 рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», рішення ЄСПЛ від 14 жовтня 2003 року «Трух проти України»).
Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими, буде свідчити про його безпідставність та необґрунтованість і порушувати законні права та інтереси сторін і суперечити принципу юридичної визначеності (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», п. 53 рішення ЄСПЛ від 29 жовтня 2015 року  у справі «Устименко проти України»).
Аналіз наведених рішень ЄСПЛ свідчить про те, що п.1 ст.6 Конвенції гарантує справедливий судовий розгляд не тільки позивачу (стягувачу), а й іншій стороні - відповідачу (боржнику), в тому числі при вирішенні питання про поновлення пропущених учасником строків для пред`явлення до виконання судового рішення.
Судом встановлено, що стягувач АТ «УкрСиббанк» просить поновити встановлений законом строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання у жовтні 2019 року, тобто через шість років після закінчення строку пред'явлення виконавчого листа до виконання після його повернення стягувачу 01 листопада 2010 року. При цьому про наявність даної постанови як і про порушення своїх прав на виконання стягувач дізнався ще у 2011 році, рішення дії чи бездіяльність державного виконавця не оскаржував.
За таких обставин відмова суду у поновленні строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, який встановлено законом у три роки,грунтується на законі та переслідує легітимну мету, а також має розумний ступінь пропорційності між застосованими засобами і поставленою метою та не суперечитьпринципу юридичної визначеності.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не керувався принципами справедливості, завданнями цивільного судочинства та не врахував принцип прпорційності між легітимним очікуванням та застосованими заходами необгрунтовані. В даному випадку відмовляючи у поновленні строку суд першої інстанції підійшов розсудливо до вирішення цього питання, а наведені в ухвалі висновки поза всяким сумнівом є правильними та обгрунтованими.
Посилання у скарзі на те, що главою 50 ЦК України передбачено підстави припинення зобов`язання, яка не містить такої підстави дяк пропуск кредитором строку пред`явлення виконавчого документу до виконання безпідставні. Дана норма не регулює спірних правовідносин щодо поновлення строку на пред`явлення виконавчого документу до виконання, а тому застосована бути не може.
Водночас, апеляційний суд погоджується із доводами апеляційної скарги про необгрунтованість висновків суду щодо відсутності доказів втрати виконавчого листа, а також доводів, що видача дубліката виконавчого листа не порушує прав боржника, а сама видача дубліката пов`язується із його видачею у строк пред`явлення до виконння або у зв`язку із поновленням такого строку, які відповідають правовій позиції Верховного Суду в постанові від 26 грудня 2019 року у справі № 10/339/10 та від 28 травня 2020 року у справі № 1003/6035/12.
Згідно підпункту17.4 п.1 розділу VIII Перехідних положень ЦПК України у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно
                                                                        -  8  -
від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
У пунктах 44 - 47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року в справі № 2-836/11 (провадження № 14-308цс19) міститься висновок про те, що стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції (ч.6 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження»). У разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено (ч.1 ст.433 ЦПК України). Відповідно до підпункту 17.4 п.1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів: у разі втрати виконавчого документа, суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Якщо строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката цього документа, який втрачений, вважається поданою у межах встановленого для пред`явлення його до виконання строку. Натомість, коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про видачу дубліката втраченого виконавчого документа суд відмовляє у задоволенні цієї заяви.
Отже, закон пов`язує видачу дубліката виконавчого листа не тільки із його втратою, а в тому числі із дотриманням строку подання відповідної заяви про видачу дубліката.
Колегія суддів вважає, що факт втрати оригіналу виконавчого листа знайшов своє підтвердження, в тому числі з урахуванням того, що ще у грудні 2011 року стягувач звертався до суду із заявою про видачу дубліката.
В той же час неправильність висновків суду в цій частині не призвела до неправильного вирішення питання.
Підстави для видачі дубліката виконавчого листа відсутні у зв`язку із подачею заяви стягувачем після спливу строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання та відсутністю підстав для його поновлення (правова позиція Верховного Суду у постанові від 11 серпня 2020 року у справі № 2-2017/10 та в ухвалі від 19 жовтня 2020 року у справі № 2-1559/12).
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
У відповідності до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
З огляду на наведене мотивувальна частина ухвали Голосіївського районного суду м.Києва від 07 лютого 2020 року підлягає зміні в частині визначення правових підстав відмови у задоволенні заяви про видачу дубліката виконавчого листа, з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові. 
                                                            -  9  -
В іншій частині колегія суддів залишає ухвалу без змін.
Згідно п.2 ч.1 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду ухвали суду першої інстанції щодо поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконанняне підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» задоволити частково.
Ухвалу Голосіївського районного судум.Києва від 07 лютого 2020 в частині відмови у видачі дубліката виконавчого листа змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови, в іншій частині цю ухвалу залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і в частині відмови у видачі дубліката виконавчого листа може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Постанова суду апеляційної інстанції в частині відмови у поновленні строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання оскарженню в касаційному порядку не підлягає згідно п.2 ч.1 ст.389 ЦПК України.

Головуючий   

Судді: