Номер провадження: 22-ц/813/6010/20 
Номер справи місцевого суду: 947/2063/20
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л.В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04.11.2020 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.,
                        
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, на ухвалу Київського районного суду м. Одеси, постановлену під головуванням судді Калініченко Л.В. 13 лютого 2020 року у м. Одеса, -

встановила:

03 лютого 2020 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, в якій позивачка просила суд визнати недійсним заповіт, складений 31 серпня 2018 року ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Похиленко Л.М., зареєстрований в реєстрі за №1570.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2020 року передано цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, за підсудністю, до Біляївського районного суду Одеської області.
В апеляційній скарзі представник  ОСОБА_1  просить судове рішення скасувати, та направити цивільну справу для розгляду до Київського районного суду м. Одеси, посилаючись на порушення судом норм процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що, як вбачається зі Свідоцтва про право власності на житло від 28 вересня 2015 року, померлому ОСОБА_3 на день смерті належала 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 , та, згідно Договору дарування від 09 вересня 2004 року - квартира АДРЕСА_2 . Таким чином, апелянт вважає, що, оскільки спадкоємці після смерті ОСОБА_3 успадкують вказані об`єкти нерухомості, то до даного спору підсудність повинна визначатися з урахуванням ч.1 ст. 30 ЦПК України. 
Заслухавши суддю-доповідача, здійснивши розгляд апеляційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника  ОСОБА_1 підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 
Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно п.п. 1, 3 ч.1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи.
Як вбачається з матеріалів справи, предметом позовних вимог є визнання недійсним заповіту, складеного 31 серпня 2018 року ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Похиленко Л.М., зареєстрованого в реєстрі за №1570.
Статтею 27 ЦПК України визначено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Згідно з частиною першою статті 30 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.
Перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.
Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально.
Виключну підсудність встановлено для?позовів,?що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 30 ЦПК України). Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно – предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна;?про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
Такий висновок викладено в пункті 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ».
Як вбачається зі Свідоцтва про право власності на житло від 28 вересня 2015 року, померлому ОСОБА_3 на день смерті належала 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 , та, згідно Договору дарування від 09 вересня 2004 року - квартира АДРЕСА_2 .
Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо визначення підсудності у цій справі за частиною першою статті 27 ЦПК України – за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача ОСОБА_2 , зареєстрованої в АДРЕСА_3 , оскільки в таких справах застосовуються правила загальної підсудності лише у разі подання позову про визнання заповіту недійсним, якщо до складу спадщини не входить нерухоме майно. Позовна заява та матеріали справи свідчать, що спадкодавцю на праві спільної часткової власності належала частина квартири та квартира, які територіально розташовані у Київському районі м. Одеси.
Отже, висновки суду першої інстанцій про те, що позов  ОСОБА_1 підлягає розгляду за правилами загальної підсудності – за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача ОСОБА_2 , є помилковими.
Вказане кореспондується із правовим висновком, висловленим Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 04 грудня 2019 року (справа № 489/2055/19).
При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі визначився із характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, у зв`язку із чим ухвала Київського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2020 рокупідлягає скасуванню, а цивільна справа - передачі до суду першої інстанції для продовження розгляду.  
Керуючись ст.ст. ч.1 ст. 369, 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – задовольнити.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2020 року - скасувати.
Цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним– передати до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 04 листопада 2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду                                        С.О. Погорєлова

А.П. Заїкін 

О.М. Таварткіладзе