Ухвала
Іменем України
 
07 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 711/4283/19
провадження № 61-14461ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 15 червня 2020 року в справі за заявою лікаря-психіатра дільничного комунального некомерційного підприємства «Черкаський обласний психоневрологічний диспансер Черкаської обласної ради» про надання ОСОБА_1 амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку без його письмової згоди або без письмової згоди його законного представника,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2019 року лікар-психіатр дільничного комунального некомерційного підприємства «Черкаський обласний психоневрологічний диспансер Черкаської міської ради» Жалдак П. І. звернувся до суду із заявою про одержання рішення суду на надання ОСОБА_1 амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку без його письмової згоди або без письмової згоди його законного представника.
 
28 квітня 2020 року Придніпровським районним судом міста Черкаси зареєстровано апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Придніпровського районного суду міста Черкаси (заявник вказував, що точної дати ухвали не знає), якою незаконно відмовлено в забезпеченні доказів.
 
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 18 травня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 визнано неподаною з підстав відсутності предмета оскарження та повернуто заявнику.
 
05 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Черкаського апеляційного суду із заявою, в якій просив ухвалити додаткове рішення до ухвали від 18 травня 2020 року, яким вирішити питання про розподіл судових витрат. Крім того, у вказаній заяві ОСОБА_1 заявив відвід усім суддям Черкаського апеляційного суду, посилаючись на те, що дії суддів свідчать про їх зацікавленість, тому що всі судові рішення виносяться ними таємно без виклику учасників справи.
 
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 15 червня 2020 року заяву ОСОБА_1 про відвід усіх суддів Черкаського апеляційного суду залишено без розгляду. Визнано дії ОСОБА_1 зловживанням процесуальними правами. Застосовано відносно ОСОБА_1 заходи процесуального примусу у вигляді штрафу. Стягнуто із ОСОБА_1 в дохід Державного бюджету України (стягувач Державна судова адміністрація України) штраф в розмірі двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб в сумі 4 202 грн.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що в межах розгляду справи ОСОБА_1 багаторазово заявляв відводи «усім суддям Черкаського апеляційного суду» з тих підстав, що вважав «дії суддів злочинами», «дії суддів є зацікавленими», «дії суддів є злочинними». Такі заяви розглядалися відповідно до правил Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), однак за результатами розгляду жоден відвід не було визнано обґрунтованим. Тільки за 2020 рік ОСОБА_1 заявив суддям Черкаського апеляційного суду 8 відводів без належного їх мотивування. За правилами частини третьої статті 39 ЦПК України відвід повинен бути мотивованим. Відвід усім суддям Черкаського апеляційного суду від 05 червня 2020 року заявлено повторно з підстав, розглянутих раніше, а тому суд дійшов висновку про залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. З травня 2019 року по червень 2020 року ОСОБА_2 у межах цієї справи неодноразово направляв апеляційні скарги на неіснуючі ухвали місцевого суду. Дії ОСОБА_1 містять ознаки зловживання процесуальними правами, так як вчиняються з очевидною метою - затягування розгляду справи. Враховуючи прямий обов`язок суду запобігати зловживанням процесуальними правами, з метою створення можливостей для суду першої інстанції забезпечити своєчасний та об`єктивний розгляд справи по суті суд дійшов висновку про необхідність застосування заходів процесуального примусу у вигляді штрафу.
 
29 вересня 2020 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 15 червня 2020 року в частині застосування відносно нього заходів процесуального примусу у вигляді штрафу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і постановити нову ухвалу.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд не мав права застосовувати відносно нього заходи процесуального примусу у вигляді штрафу, оскільки він є психічно хворим, а тому заявив відвід, не розуміючи значення своїх дій. Крім того, його не було повідомлено про дату судового засідання, в якому розглядалася його заява, у зв`язку з чим він не міг бути присутнім в судовому засіданні.
 
Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частинами першою-третьою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема верховенство права і неприпустимість зловживання процесуальними правами.
 
Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: 1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; 3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; 4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; 5) є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді. Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 цього Кодексу. Незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.
 
Частинами третьою, п`ятою статті 39 ЦПК України передбачено, що відвід повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Самовідвід може бути заявлений не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Після спливу вказаного строку заявляти відвід (самовідвід) дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів із дня, коли заявник дізнався про таку підставу. Якщо відвід заявляється повторно з підстав, розглянутих раніше, суд, який розглядає справу, залишає таку заяву без розгляду.
 
Згідно зі статтею 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі. Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.
 
Зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає у тому, при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав. Суб`єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб`єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб`єктивного процесуального права. 
 
Зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій.
 
Заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства (частина перша статті 143 ЦПК України).
 
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 144 ЦПК України заходами процесуального примусу є: 1) попередження; 2) видалення із залу судового засідання; 3) тимчасове вилучення доказів для дослідження судом; 4) привід; 5) штраф.
 
Відповідно до частин першої, третьої, четвертої статті 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: 1) невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу; 2) зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству; 3) неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин; 4) невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів, ненадання копії відзиву на позов, апеляційну чи касаційну скаргу, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк; 5) порушення заборон, встановлених частиною дев`ятою статті 203 цього Кодексу. У випадку невиконання процесуальних обов`язків, зловживання процесуальними правами представником учасника справи суд з урахуванням конкретних обставин справи може стягнути штраф як з учасника справи, так і з його представника. Ухвалу про стягнення штрафу може бути оскаржено в апеляційному порядку до суду вищої інстанції. Оскарження такої ухвали не перешкоджає розгляду справи. Постанова суду апеляційної інстанції за результатами перегляду ухвали про накладення штрафу є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Встановивши, що дії ОСОБА_1 містять ознаки зловживання процесуальними правами, так як вчинялися з очевидною метою - затягування розгляду справи, зокрема шляхом неодноразового заявлення безпідставних відводів суддям Черкаського апеляційного суду і подання апеляційних скарг на неіснуючі ухвали місцевого суду, апеляційний суд дійшов правильного висновку про застосування до ОСОБА_1 заходів процесуального примусу у вигляді штрафу.
 
Європейський суд з прав людини наголошував, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватися від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).
 
Доводи заявника про те, що суд не мав права застосовувати відносно нього заходи процесуального примусу у вигляді штрафу, тому що він є психічно хворим, не заслуговують на увагу, оскільки кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України). Згідно з частиною третьою статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. В матеріалах касаційного провадження немає відомостей про відсутність у заявника процесуальної дієздатності, тому за змістом наведених правових норм він несе відповідальність за вчинення ним процесуальних дій.
 
Аргументи заявника про те, що його не було повідомлено про дату судового засідання, в якому розглядалася його заява про відвід суддів, у зв`язку з чим він не міг бути присутнім в судовому засіданні, також є неспроможними, оскільки відповідно до частини восьмої статті 40 ЦПК України суд вирішує питання про відвід судді без повідомлення учасників справи. За ініціативою суду питання про відвід судді може вирішуватися у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неявка учасників справи у судове засідання, в якому вирішується питання про відвід судді, не перешкоджає розгляду судом питання про відвід судді.
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами норм матеріального і процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.
 
Тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).
 
Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягають окремому розгляду клопотання заявника про звільнення його від сплати судового збору та поновлення строку на касаційне оскарження ухвали Черкаського апеляційного суду від 15 червня 2020 року.
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 15 червня 2020 року в справі за заявою лікаря-психіатра дільничного комунального некомерційного підприємства «Черкаський обласний психоневрологічний диспансер Черкаської обласної ради» про надання ОСОБА_1 амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку без його письмової згоди або без письмової згоди його законного представника.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	С. О. Карпенко	
 	 	
 	М. Ю. Тітов