КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
                                   
П О С Т А Н О В А  
І М Е Н Е М        У К Р А Ї Н И 
 
17 листопада 2020 року                                                                                         м. Київ
            Унікальний номер справи № 357/9071/19  
Апеляційне провадження 22-ц/824/12431/2020  
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Махлай Л.Д., 
суддів Кравець В.А., Мазурик О.Ф.
при секретарі Синявському Д.В.
сторони          
позивач                       ОСОБА_1 
відповідач                 ОСОБА_2 
            розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу апеляційну скаргу ОСОБА_2  на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 червня 2020 року, постановлену під головуванням суддіКошель Л.М.,, у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Савчук Н.І. про визнання договору недійсним,
в с т а н о в и в :
ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27.05.2020 позовну заяву залишено без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.
01.06.2020 представник відповідача ОСОБА_3 подав заяву про стягнення судових витрат  на правову допомогу у сумі 18 000 грн, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11.06.2020у задоволенні заяви відмовлено.
Не погоджуючись з даною ухвалою відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу та постановити нове судове рішення про задоволення заяви. Посилається на те, що суд не врахував зловживань з боку позивачки та не застосував ч. 2 ст. 44, ч. 3 ст. 133 та ч. 9 ст. 141 ЦПК України, які підлягали застосуванню. Позивач вже зверталася з позовом про визнання права на спадкове майно, проте їй було відмовлено. Надалі вона звернулася до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним з тих підстав, що дарувальник мав на увазі договір довічного утримання, у задоволенні якого їй також було відмовлено. Тоді позивачка звернулася до суду з даним позовом про визнання договору недійсним з тих підстав, що дарувальник не усвідомлював значення своїх дій, не навівши при цьому будь - яких доказів в обґрунтування таких вимог. Відтак дії позивачки є необґрунтовані, остання зловживає наданими їй процесуальними правами, а подача нею різних позовів носить характер помсти.
У відзиві позивачка просить апеляційну скаргу залишити без задоволення посилаючись на законність та обґрунтованість ували суду. Зазначає, що заява про стягнення судових витрат не містить будь - яких доводів про необгунтованість дій позивачки, а саме по собі понесення відповідачем таких витрат не може бути підставою для їх стягнення з іншої сторони, про що також вказано у постанові Верховного Суду від 26.09.2018 у справі № 148/312/16-ц.
Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися, причини неявки не повідомили,  у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість  ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
За матеріалами справи встановлено, що 13.08.2019 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила визнати договір дарування частини житлового будинку недійсним.
27.05.2020 ОСОБА_1 подала заяву про залишення позовної заяви без розгляду.
Цього ж дня представник відповідача подав клопотання про стягнення з позивачки судових витрат, орієнтовний розмір яких становить 15 000 грн.
Надалі представник відповідача подав заяву про стягнення з позивачки 18 000 грн за надання професійної правової допомоги.
Відмовляючи у стягненні судових витрат суд першої інстанції виходив з того, що право на звернення до суду з позовом гарантовано Конституцією України, а відповідач не надав будь - яких доказів необґрунтованості дій позивачки.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 5 та ч. 6 ст. 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій  позивача.
У випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
Відповідно до ч.9 ст.141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправомірних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Відтак у разі залишення позову без розгляду  вимоги відповідача  про компенсацію здійснених ним витрат  підлягають задоволенню лише у разі  необгрунтованих дій позивача, або у випадках  зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправомірних дій сторони.
У клопотанні про стягнення судових витрат, яке подано ще до вирішення питання про залишення позовної заяви без розгляду представник відповідача  не вказав, що такі витрати він просить стягнути внаслідок необґрунтованих дій позивачки.
У заяві про стягнення судових витрат, поданій після постановлення ухвали про залишення позовної заяви без розгляду представник відповідача просив стягнути судові витрати наслідок необгрунтованих дій позивача, проте які саме дії позивачки він вважає необгрутованими не вказав.
Відповідно до вищевказаних норм сам по собі факт залишенняпозивної заяви без розгляду за заявою позивачки не може бути підставою длязадоволення вимог відповідача про компенсацію здійснених ним витрат.
Суд першої інстанції правильно вказав, що звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежного від обгрунтованості позову.
Відтак посилання у апеляційній скарзі на те, що позивач звертаючись до суду з позовом не подала разом з позовною заявою доказів на підтвердження того, що сторона договору (дарувальник) не усвідомлювала значення своїх дій не можна визнати обгрунтованими.
Відсутність доказів є підставою для відмови у позові, проте не може бути підставою для відмови у розгляді такого позову, як і не може бути безумовною підставою для визнання дій особи, яка звернулася з таким позовом необгрунтованими.
Залишення заяви без розгляду на підставі заяви позивача - це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення. Право позивача відмовитися від позову, чи від частини позовних вимог або ставити питання про залишення позовної заяви без розгляду також є безумовним правом позивача. При цьому суд не перевіряє підстави подання такої заяви.
Відтак посилання у апеляційній скарзі на те, що необґрунтованість дій позивачки полягає в тому, що вона уже зверталася з позовом про визнання права на спадкове майно та про визнання договору недійсним з інших підстав суперечать закону, який не містить будь - яких заборон на звернення до суду з позовом до тих самих відповідачів, якщо предмет або підстави позову не тотожні.
Доводи апеляційної скарги про застування ч. 2 ст. 44 ЦПК України при вирішенні питання про стягнення судових витрат не ґрунтуються на вимогах цієї норми.
Суд не встановлював зловживання процесуальними правами з боку позивачки, не застосовував до неї будь - яких заходів у зв`язку із зловживанням правами та позовну заяву залишив без розгляду за її заявою, а не через зловживання процесуальними правами.
Враховуючи диспозитивність цивільного судочинства особа, яка заявляє вимоги, у тому числі і щодо стягнення судових витрат, має довести як необхідність понесення таких витрат, так і необґрунтованість дій позивачки для вирішення питання про їх стягнення.
Оскільки відповідач у заяві про стягнення судових витрат не вказав у чому полягала необґрунтованість дій позивачки суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відмову у задоволенні заяви. 
За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою і не може бути скасована з підстав, викладених у апеляційній скарзі. 
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд
 
                                                        п о с т а н о в и в :
 
апеляційну скаргу  ОСОБА_2  залишити без задоволення.
УхвалуБілоцерківського міськрайонного суду Київської області від                                  11 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду з підстав, викладених у ст. 389 ЦПК України.
 
Постанова складена 17.11.2020.

Головуючий                                                                                                 Л. Д. Махлай 

Судді                                                                                                             В. А. Кравець

                                                                                                                       О. Ф. Мазурик