Постанова
Іменем України
 
04 листопада 2020 року 
м. Київ
справа № 482/2014/17
провадження № 61-2867св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Штелик С. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Петрова Є. В., Фаловської І. М., 
 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргупредставника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - на постанову Миколаївського апеляційного суду від 03 січня                    2019 року у складі суддів: Крамаренко Т. В., Локтіонової О. В., Лисенка П. П., 
 
учасники справи:
позивач -   ОСОБА_3 ,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , товариство з обмеженою відповідальністю «НОВУС-Н», 
 
позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_4 ,
відповідачі за зустрічним позовом: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 ,
 
позивач за позовом третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору - ОСОБА_5 ,
відповідачі за позовом третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , 
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до                         ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про визнання угоди недійсною та розподіл майна подружжя.
Позов обґрунтовувала тим, що вона з 24 грудня 2011 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , який 08 серпня 2017 року розірвано. У шлюбі придбано автомобіль СНЕVROLET AVEO, 2008 року випуску; автомобіль ОРЕL МОVANO, 2004 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_1 , автомобіль ВАЗ 21099, 1999 року випуску, право власності на які зареєстровано за     ОСОБА_1 . Після розірвання шлюбу питання щодо поділу спільного сумісного майна в добровільному порядку не вирішено. Крім того, після фактичного припинення шлюбних відносин з метою привласнення спільного майна ОСОБА_1 без її згоди уклав із своєю сестрою   ОСОБА_4 договір купівлі-продажу автомобіля ОРЕL МОVANO, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Посилаючись на викладене, просила суд визнати недійсною угоду відчуження автомобіля ОРЕL МОVANO, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , укладену 05 липня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , розподілити спільне сумісне майно подружжя, виділивши у її приватну власність автомобіль ОРЕL МОVANО, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а                              ОСОБА_1 - автомобіль СНЕVROLET АVЕО, 2008 року випуску та ВАЗ 21099, 1999 року випуску, а також вирішити питання про судові витрати, в тому числі стягнути на її користь витрати на правову допомогу.
В січні 2018 року уточнила позов в частині оспорення договору та просила визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля ОРЕL МОVANO, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , укладений 04 липня 2017 року між        ТОВ «НОВУС-Н» та ОСОБА_4 , також просила залучити товариство з обмеженою відповідальністю «НОВУС-Н» (далі - ТОВ  «НОВУС-Н») у якості співвідповідача за первісним позовом.
Ухвалами Новоодеського районного суду Миколаївської області від 16 січня           2018 року прийнято уточнення позовних вимог за первісним позовом та залучено до участі в справі в якості співвідповідача  ТОВ «НОВУС-Н».

У грудні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання права власності, в якому зазначала, що відповідачі, перебуваючи в шлюбі, неодноразово відчужували належні їм транспортні засоби різними способами, зокрема шляхом оформлення генеральних довіреностей, отримані кошти були спільним майном і витрачалися на користь сім`ї, жодних судових спорів не виникало. Оголошення щодо продажу спірного автомобіля ОРЕL МОVANО було розміщено на інтернет-сайті ще 15 січня 2017 року, тобто всі зазначені дії щодо продажу майна відповідачі як подружжя здійснювали за сумісною згодою. 
Оскільки вона придбала спірний автомобіль у власника за згодою подружжя, кошти від реалізації автомобіля передала ОСОБА_1 , вона є добросовісним набувачем автомобіля ОРЕL МОVANO, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_4 просила суд в задоволенні первісного позову відмовити та визнати за нею право власності на вказаний транспортний засіб.
Ухвалою Новоодеського районного суду Миколаївської області від 08 грудня 2017 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 прийнято та об`єднано в одне провадження з первісним позовом.
В лютому 2018 року, третя особа - ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання права власності.

Зазначав, що ОСОБА_1 за довіреністю від 30 січня 2015 року передав йому у повне відання автомобіль CHEVROLET AVEO, 2008 року випуску, вартість якого за погодженням становила 4 тис. доларів США, частину з яких у розмірі                                   3 500 доларів США ОСОБА_1 отримав у 2015 році, а залишок - 500 доларів США повинен був передати йому у момент укладання основного договору у нотаріуса.

Оскільки сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору, кошти передані за автомобіль ще у 2015 році, тобто в період шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , майнових претензій від ОСОБА_3 за три роки не надходило, а сторони ухиляються від укладання нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, ОСОБА_5 просив суд визнати за ним права власності на транспортний засіб СНЕVROLET AVEO, 2008 року випуску, реєстраційний номер   НОМЕР_2 .

Ухвалою Новоодеського районного суду Миколаївської області від 22 березня 2018 року позов ОСОБА_5 прийнято.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 20 липня 2018 року у задоволенні позовів відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому суд враховує згоду другого з подружжя, та виходить з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна; автомобілі CHEVROLET AVEO, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 та ВАЗ 21099, 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , відчужені за згодою сторін, грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, а тому щодо цих автомобілів між сторонами спір відсутній; на відчуження автомобіля ОРЕL МОVANО,                         2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , позивач надала свою усну згоду, недобросовісність дій з боку відповідачів під час укладення договору купівлі-продажу вказаного автомобіля відсутня. За таких обставин ОСОБА_3 має право на компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна, а тому позов задоволенню не підлягає.Щодо зустрічного позову ОСОБА_4 , то право власності на автомобіль ОРЕL МОVANO, 2004 року випуску, за нею вже зареєстровано 05 липня 2017 року та вказана реєстрація скасована не була, а тому позов задоволенню не підлягає. Щодо позову ОСОБА_5 ,між позивачем ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_1 не було укладено договору купівлі-продажу, автомобіль не знятий з обліку в уповноваженому органі МВС та не зареєстрований за позивачем, що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_5 в повному обсязі.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
ПостановоюМиколаївського апеляційного суду від 03 січня 2019 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання угоди недійсною та розподіл майна подружжя скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення цих вимог. В порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 виділено у власність ОСОБА_1 автомобіль CHEVROLET AVEO, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , № шасі (рами) НОМЕР_4 , об`єм двигуна 1498, вартістю 110 752,80 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 грошову компенсацію Ѕ частини вартості автомобіля CHEVROLET AVEO, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , № шасі (рами) НОМЕР_4 , об`єм двигуна 1498 у розмірі 55 376,40 грн, а також грошові кошти у сумі                           80 627 грн в рахунок компенсації вартості проданих автомобіля ОРЕL МОVANО,                        2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , № шасі (рами) НОМЕР_5 , об`єм двигуна 2463 та автомобіля ВАЗ 21099, 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , об`єм двигуна 1499, а всього                  136 003, 40 грн.  Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 3 412,50 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі                          5 тис. грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що 04 липня 2017 року ОСОБА_1 уклав з ТОВ «Новус-Н» договір комісії за умовами якого доручив ТОВ «Новус-Н» здійснити продаж автомобіля ОРЕL МОVANО, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , № шасі (рами) НОМЕР_5 . На підставі вказаного договору 04 липня 2017 року між ТОВ «Новус-Н» та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу, за яким остання придбала автомобіль ОРЕL МОVANО. Згідно результатів пошуку ТЗ по «НАІС ДДАІ» МВС України та наданої інформації регіонального Сервісного центру в Миколаївській області від 14 грудня 2017 року, 12 жовтня 2017 року відбулася перереєстрація автомобіля ВАЗ 21099, 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , з ОСОБА_1 на нового власника на підставі договору купівлі-продажу. Встановлене свідчить про те, що транспортні засоби: ОРЕL МОVANО та ВАЗ 21099  ОСОБА_1 продав без згоди ОСОБА_3 після припинення між ними шлюбних відносин, ведення спільного господарства та розірвання шлюбу. Суд погоджується з висновком суду про відмову у задоволені вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля ОРЕL МОVANО, укладеного                     04 липня 2017 року між ТОВ «Новус-Н» та ОСОБА_4 , оскільки законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. ОСОБА_1 розпорядився автомобілями ОРЕL МОVANО, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та ВАЗ 21099, 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 на власний розсуд без письмової згоди ОСОБА_3 , тому вона має право на грошову компенсацію Ѕ вартості проданих спірних транспортних засобів. Що стосується поділу автомобіля CHEVROLET AVEO, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , № шасі (рами) НОМЕР_4 , об`єм двигуна 1498, який зареєстрований за                           ОСОБА_1 , то з урахуванням меж позовних вимог, щодо його виділення у власність останнього та положень вказаних вище норм позивачка також має право на відповідну компенсацію Ѕ частини його вартості. Сторони не досягли згоди щодо вартості автомобіля, його вартість слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Під час розгляду справи в суді першої інстанції сторонами клопотань про признання автотоварознавчої експертизи щодо визначення дійсної ринкової вартості транспортних засобів не заявлялося. На виконання вимог процесуального закону під час апеляційного розгляду представникам сторін було роз`яснено про право на заявлення клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи щодо встановлення дійсної вартості автомобілів, від проведення якої представники відмовились. Разом з тим, для визначення вартості транспортних засобів позивачкою надано скріншоти щодо вартості аналогічних за своїми технічними якостями транспортних засобів на час розгляду справи, а крім того надані попередні договори купівлі-продажу автомобілів ОРЕL МОVANA, CHEVROLET AVEO, укладеними між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 від 30 січня 2015 року, а також між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 від 14 квітня 2017 року.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
 
Доводи касаційної скарги 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування матеріального закону. 
Касаційна скарга мотивована тим, що вартість спірного майна суд визначив на підставі недопустимих доказів, не дослідив усі зібрані докази щодо вартості автомобілів, що призвело до стягнення з нього надмірної суми компенсації вартості майна. Крім того, отримані від реалізації автомобілів кошти він використав в інтересах сім`ї. Автомобіль ОРЕL МОVANA придбано для здійснення ним підприємницької діяльності, тому колишня дружина має лише право на частку одержаних від цієї діяльності доходів. Позов ОСОБА_3 задоволено частково, проте судовий збір суд стягнув з нього у повному обсязі. 
 
Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання права власності та позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання права власності в установленому законом порядку не оскаржувалося в апеляційному порядку, тому не є предметом касаційного перегляду. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 25 червня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано із Новоодеського районного суду Миколаївської області цивільну справу. Зупинено виконання постанови Миколаївського апеляційного суду від 03 січня 2019 року до закінчення касаційного провадження. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - про забезпечення позову. Відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 -                                ОСОБА_2 - про залишення без розгляду заяви про забезпечення позову.
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року цивільну справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами у складі колегії з п`яти суддів. 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
08 лютого 2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року                  № 460-IX (далі - Закон від 15 січня 2020 року № 460-IX).
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положеньЗакону від 15 січня 2020 року                     № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.  
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_8 та ОСОБА_1 з 24 грудня 2011 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 08 серпня 2017 року. 
 
У шлюбі сторонами придбано автомобіль CHEVROLET AVEO, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , № шасі (рами) НОМЕР_4 , об`єм двигуна 1498 на підставі довідки-рахунку ВІА № 297269 від 24 квітня 2014 року, автомобіль ОРЕL МОVANО, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , № шасі (рами) НОМЕР_5 , об`єм двигуна 2463 на підставі довідки-рахунку ВІА № 9494415 від 24 лютого 2015 року, та автомобіль ВАЗ 21099,                       1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , об`єм двигуна 1499, на підставі договору купівлі-продажу № 4712/01/4841 від 30 березня 2016 року. Вказані транспортні засоби  оформлені на ім`я ОСОБА_1 . 
 
Сторони з червня 2017 року шлюбні стосунки не підтримують, проживають окремо, спільне господарство не ведуть.
 
04 липня 2017 року ОСОБА_1 уклав з ТОВ «Новус-Н» договір комісії, за ТОВ «Новус-Н» зобов`язалося за винагороду здійснити продаж автомобіля ОРЕL МОVANО, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , № шасі (рами) НОМЕР_5 . 
 
На підставі вказаного договору 04 липня 2017 року між ТОВ «Новус-Н» та                  ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу, за яким ОСОБА_4 придбала автомобіль ОРЕL МОVANО, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , № шасі (рами) НОМЕР_5 за ціною                       15 тис. грн. 
 
Згідно результатів пошуку ТЗ по «НАІС ДДАІ» МВС України та наданої інформації регіонального Сервісного центру в Миколаївській області від 14 грудня                            2017 року, 12 жовтня 2017 року відбулася перереєстрація автомобіля ВАЗ 21099, 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 з ОСОБА_1 на нового власника на підставі договору купівлі-продажу та його вартість складає                               36 657 грн 10 коп. 
 
ОСОБА_1 за довіреністю від 30 січня 2015 року передав ОСОБА_5  у повне відання автомобіль CHEVROLET AVEO, 2008 року випуску. 
 
На підставі встановлених обставин апеляційний суд дійшов висновку про те, що транспортні засоби: ОРЕL МОVANО та ВАЗ 21099  ОСОБА_1 продав без згоди ОСОБА_3 після припинення між ними шлюбних відносин,  погодився з висновком суду про відмову у задоволені вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля ОРЕL МОVANО, укладеного 04 липня                      2017 року між ТОВ «Новус-Н» та ОСОБА_4 , з тих підстав, що законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. 
 
Повністю із такими висновками погодитися не можна. 
 
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
 
За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. 
 
Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
 
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
 
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
 
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. 
 
Згідно з частинами першою, другою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
За змістом статті 31 ЦК України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість.
У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
 
Зазначене спростовує висновки апеляційного суду про те, що відсутність згоди співвласника майна на розпорядження майном сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного іншим співвласником, недійсним, оскільки такі висновки не ґрунтуються на нормах цивільного законодавства.
 
Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.
 
Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження спільним майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження цим майном, недійсним.
 
Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду                   від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). 
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, посилаючись на те, що такі висновки суперечать принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток.
 
За вимогами частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина третя статті 400 ЦПК України у редакції, чинній станом на момент звернення із касаційною скаргою). 
Отже, відсутність згоди одного із співвласників подружжя на розпорядження майном, відчуженим за правочином, який виходить за межі дрібного побутового, є підставою визнання цього правочину недійсним.
Визначення «дрібний побутовий правочин» має оціночний характер, не має установлених меж грошового виразу (вартості), а тому має для різних видів діяльності, речей і майнового стану учасників цивільних правовідносин, різні межі вартості.
Предметом спору за договором купівлі-продажу від 04 липня 2018 року, укладеним між ТОВ «НОВУС-Н» (за договором комісії, укладеним із                           ОСОБА_1 ) та ОСОБА_4 є автомобіль ОРЕL МОVANO, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
 
Разом з тим, апеляційний суд не звернув уваги на те, що правочин щодо відчуження вказаного автомобіля виходить за межі дрібного побутового, тому потребував згоди позивача як другого із співвласників.
 
Щодо доводів касаційної скарги про те, що вартість спірного майна суд визначив на підставі недопустимих доказів, не дослідив усі зібрані докази щодо вартості автомобілів, що призвело до стягнення надмірної суми компенсації вартості майна, необхідно зазначити таке.
 
Вирішуючи первісний позов, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_1 розпорядився автомобілями ОРЕL МОVANО та ВАЗ 21099 на власний розсуд без письмової згоди ОСОБА_3 , тому вона має право на грошову компенсацію                             Ѕ вартості проданих спірних транспортних засобів. Що стосується поділу автомобіля CHEVROLET AVEO, який зареєстрований за ОСОБА_1 , суд з урахуванням меж позовних вимог виділив указаний автомобіль у власність ОСОБА_1 та стягнув на користь ОСОБА_3 відповідну компенсацію                      Ѕ частини його вартості.
 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови                            від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні                згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
 
Визначаючи розмір компенсації вартості Ѕ частки автомобілів, апеляційний суд виходив із того, що сторони не досягли згоди щодо вартості автомобіля, його вартість слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Під час розгляду справи в суді першої інстанції сторонами клопотань про признання автотоварознавчої експертизи щодо визначення дійсної ринкової вартості транспортних засобів не заявлялося. На виконання вимог процесуального закону під час апеляційного розгляду представникам сторін було роз`яснено про право на заявлення клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи щодо встановлення дійсної вартості автомобілів, від проведення якої представники відмовились. Разом з тим, для визначення вартості транспортних засобів позивачкою надано скріншоти щодо вартості аналогічних за своїми технічними якостями транспортних засобів на час розгляду справи, а крім того надані попередні договори купівлі-продажу автомобілів ОРЕL МОVANО, CHEVROLET AVEO, укладеними між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 від 30 січня 2015 року, а також між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 від 14 квітня 2017 року. У вказаних договорах ціна автомобіля CHEVROLET AVEO зазначена 4 тис. доларів США,  що на час розгляду справи еквівалентно 11 752 грн 80 коп., а ціна автомобіля ОРЕL МОVANО -                             4 500 доларів США, що еквівалентно 124 596 грн 90 коп. Крім того, автомобіль ВАЗ 21099 продано за 36 657 грн 10 грн. Інших доказів щодо спростування вказаної вартості транспортних засобів відповідачем та його представником не надано. Твердження про те, що вартість авто  ОРЕL МОVANО на момент                            продажу - 04 листопада 2017 року становила 15 тис. грн не заслуговує на увагу, оскільки не є дійсною ринковою вартістю та спростовується наявними в матеріалах справи доказами, а крім того, доказів про втрату товарної вартості (пошкодження, ДТП) зазначеного автомобіля з квітня 2017 року по липень                     2017 року матеріали справи не містять.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду                            від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).
Доводи касаційної скарги в цій частині та в частині доводів про те, що отримані від реалізації автомобілів кошти відповідач використав в інтересах сім`ї, зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази. 
Доводи ОСОБА_1 у касаційній скарзі на те, що автомобіль ОРЕL МОVANО придбано для здійснення ним підприємницької діяльності, тому колишня дружина має лише право на частку одержаних від цієї діяльності доходів, є безпідставними, оскільки такі доводи не заявлялися в  судах попередніх інстанцій  для дослідження, а тому їх розгляд за доводами касаційної скарги є порушенням принципу диспозитивності цивільного процесу (стаття 13 ЦПК України). 
Крім того, апеляційний суд стягнув із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 3 412 грн 50 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 тис. грн.
Згідно із вимогами статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать у тому числі витрати на професійну правничу допомогу. 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (стаття 141 ЦПК України).  Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення    позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Апеляційний суд стягнув із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 3 412 грн 50 коп. (за подання позову та подання апеляційної скарги) пропорційно розміру задоволених вимог 91 %, проте витрати на професійну правничу допомогу стягнув у повному розмірі 5 тис. грн без урахування вимог статті 141 ЦПК України.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 З огляду на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального закону оспорюваний правочин підлягає оцінці на предмет дійсності, а первісний позов - новому розгляду для з`ясування розміру компенсації вартості Ѕ частки автомобілів з урахуванням результату розгляду позову в частині оспорення договору купівлі-продажу, що не може бути дослідженим судом касаційної інстанції та мають бути предметом розгляду у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є, зокрема, порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Відповідно до частини четвертої та п`ятої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково. 
 
Постанову Миколаївського апеляційного суду від 03 січня 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд суду апеляційної інстанції. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
 
Судді:                                                                                                С. П. Штелик 
 
А. І. Грушицький
 
А. А. Калараш
 
Є. В. Петров
 
І. М. Фаловська