Головуючий суду 1 інстанції - Булгакова Г.В.
Доповідач -Дронська І.О. 

Справа № 418/6010/19
Провадження № 22-ц/810/664/20

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2020 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Луганського апеляційного суду:

головуючого судді Дронської І. О.,
суддів Карташова О. Ю.,Коновалової В.А.,

за участю секретаря Вовчанської С.В.,
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
представник позивача адвокат Рубан Ігор Володимирович,
відповідачі ОСОБА_2 , Редакція «Вісник Міловщини», 

розглянувши у порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м.Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Біловодського районного суду Луганської області від 18 серпня 2020 року, ухвалене у складі судді Булгакової Г.В. 18.08.2020 року в смт Біловодськ, Луганської області
за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , редакції «Вісник Міловщини» про захист честі, гідності та ділової репутації
ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що у нього, як головуючого судді, перебуває у провадженні обвинувальний акт по кримінальному провадженню за фактом вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368, ч. 1 ст. 263 КК України та ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, (справа № 418/1541/19 1-кп/418/57/19).
24 жовтня 2019 року позивач ОСОБА_1 , ознайомившись зі змістом статті мовою оригіналу «Цветнастроения - деньги. Часть 2: «Бесхозная» подстанция», чергового випуску газетного видання «ВестникМеловщины» за № 7 (43) під редакцією засновника та головного редактора ОСОБА_2 , який вийшов 14 жовтня 2019 року, встановив, що автор та редактор газети ОСОБА_2 на 2 ст. виклав недостовірну та непідтверджену інформацію про позивача, як головуючого суддю у вказаному вище кримінальному провадженні, а саме: «Не так давно пан «честный мент» Любицкий составлял декларацию, где «забыл» указать продажу автомобиля. Выявив коррупционною схему, против «декларирующего» было возбуждено уголовное дело. И все вроде хорошо, все вроде правильно, но вот судебное разбирательство развалилось, в чем подсобил судья местного районного суда ОСОБА_5 , явно за приличное вознаграждение. И это не единственный случай, где планируется вмешательство данного работника фемиды. Выше упоминалась ситуация о пойманных на взятке ОСОБА_6 с ОСОБА_7 . Так вот, именно по поводу этого взяточничества и будут судить любителя цвета денег ОСОБА_7 , судьей процесса над которым виступает тот же господин ОСОБА_5 , что сразуставит под сомнение «незрячесть взора» фемиды. А информация о том, что подсудимым уже был положен на одни из весов груз в 30 тысяч вечномолодых и зеленых купюр, и вовче убивает любую веру в справедливость даже самым отбитым оптимистам».
Позивач зазначає, що ця інформація була поширена відповідачами в засобах масової інформації, а саме в газетному виданні «Вісник Міловщини», яке має невизначене коло респондентів, внаслідок чого, інформація про те, що позивач нібито отримав неправомірну вигоду стала доступна невизначеному колу осіб, які є читачами видання.
Позивач ОСОБА_1 вважає зазначену інформацію недостовірною та такою, що не відповідає дійсності оскільки, жодних позапроцесуальних відносин із фігурантами будь-яких кримінальних проваджень у позивача немає. Жодних фактів, чи відомостей про порушення позивачем закону під час розгляду під його головуванням вказаного вище кримінального провадження автором статті не зазначено, посилання на джерела отримання такої інформації стаття теж не містить, хоча фактично автор статті вказує про вчинення позивачем злочину. Інформація, поширювана відповідачем щодо позивача, по-перше, має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення ОСОБА_1 закону та вчинення кримінального злочину, формує негативне враження пересічного читача газетного видання « ОСОБА_8 » та безпосередньо породжує об`єктивні сумніви в неупередженості судді ОСОБА_1 , формує негативну думку громадськості щодо довіри до судової влади та її авторитету в цілому, так такою, що, на переконання позивача, порушує його немайнові права, по-друге не є оціночним судженням, а тому обов`язок доказування її достовірності покладається на відповідача. 
Також позивач ОСОБА_1 зазначає те, що поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідача до позивача, що в свою чергу впливає на зниження цінності особи позивача. Позивач вважає, що поширенням вказаної інформації відповідач створив негативну соціальну оцінку особи позивача в очах оточуючих, порушивши його честь, оскільки професія судді є соціально важливою та передбачає наявність бездоганного авторитету в очах суспільства. Вважає, що поширенням недостовірної інформації щодо нього, відповідачем завдано шкоди немайновим інтересам позивача, та порушено його гідність, честь та ділову репутацію.
Просив суд визнати недостовірною та такою, що порушує права позивача ОСОБА_1 на повагу до його гідності, честі та недоторканість ділової репутації, наступну інформацію, розповсюджену відповідачем ОСОБА_2 у випуску газетного видання «Вестник Меловщины» за № 7 (43) під редакцією засновника та головного редактора ОСОБА_2 у статті «Цвет настроения - деньги. Часть 2: «Бесхозная» подстанция» та зобов`язати ОСОБА_2 за власний рахунок спростувати поширену відносно позивача недостовірну інформацію, шляхом опублікування у газетному виданні «Вісник Міловщини», а також стягнути з ОСОБА_2 на свою користь витрати на сплату судового збору за подання позовної заяви та правничу допомогу адвоката в сумі 20768,40грн.

Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 18 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , редакції «Вісник Міловщини» про захист честі, гідності та ділової репутації задоволено.
Визнано недостовірною та такою, що порушує права ОСОБА_1 на повагу до його гідності, честі та недоторканість ділової репутації, інформацію, розповсюджену ОСОБА_2 у випуску газетного видання «Вестник Меловщины» за № 7 (43) під редакцією засновника та головного редактора ОСОБА_2 у статті «Цвет настроения - деньги. Часть 2: «Бесхозная» подстанция», наступного змісту: «Не так давно пан «честный мент» Любицкий составлял декларацию, где «забыл» указать продажу автомобиля. Выявив коррупционною схему, против «декларирующего» было возбуждено уголовное дело. И все вроде хорошо, все вроде правильно, но вот судебное разбирательство развалилось, в чем подсобил судья местного районного суда ОСОБА_5 , явно за приличное вознаграждение. И это не единственный случай, где планируется вмешательство данного работника фемиды. Выше упоминалась ситуация о пойманных на взятке ОСОБА_6 с ОСОБА_7 . Так вот, именно по поводу этого взяточничества и будут судить любителя цвета денег ОСОБА_7 , судьей процесса над которым виступает тот же господин ОСОБА_5 , что сразу ставит под. сомнение «незрячесть взора» фемиды. А информация о том, что подсудимым уже был положен на одни извесов груз в 30 тысяч вечномолодых и зеленых купюр, и вовче убивает любую веру в справедливость даже самым отбитым оптимистом…» та зобов`язати ОСОБА_2 спростувати поширену відносно ОСОБА_1 недостовірну інформацію, шляхом опублікування у газетному виданні «Вісник Міловщини».
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на сплату судового збору в розмірі 768,40 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 20 000 грн, що в загальному розмірі складає 20 768,40 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, відповідачем в судовому засіданні жодних належних та допустимих доказів щодо достовірності та правдивості інформації відносно позивача не надано.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції відповідачем ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, скаржник просив скасувати рішення Біловодського районного суду Луганської області від 18 серпня 2020 року та стягнути з позивача витрати відповідача по сплаті судового збору в розмірі 1152,60грн.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні відсутній аналіз дій відповідача, не конкретизовано в чому конкретно виражається приниження честі, гідності та ділової репутації позивача і втручання в його професійну діяльність як судді. 
При ухваленні рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у судовому засідання жодних належних та допустимих доказів щодо достовірності та правдивості інформації відносно позивача не надав, тому суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача, при цьому суд не врахував положення статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, де зазначено, що кожен має право на свободу вираження поглядів.
Скаржник вважає, що вимога довести правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції.
У позовній заяві позивач вказує на те, що інформація поширена щодо нього, має негативний характер, формує негативне враження читача та безпосередньо породжує об`єктивні сумніви щодо довіри до судової влади та її авторитету в цілому, порушує немайнові права позивача.
Між тим, Вища рада правосуддя 31.01.2020 року, до якої надійшло повідомлення голови Міловського районного суду Луганської області ОСОБА_1 з приводу вищезазначених обставин, посилаючись на ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на свободу вираження поглядів, дійшла висновку, що з повідомлення судді не вбачається наявних ознак втручання в його діяльність щодо здійснення правосуддя та відсутні підстави для вжиття ВРП заходів щодо забезпечення незалежності суддів та авторитету правосуддя, крім того зазначено, що висвітлення у засобах масової інформації точки зору автора статті та певних суб`єктивних припущень стосовно розгляду справи чи особи судді не містить ознак переслідування мети втручання у здійснення суддею правосуддя та не ображає його честь і гідність.
Крім того, скаржник зазначає, що судді, які ухвалюють рішення іменем України та є публічними особами, при виконанні своїх обов`язків повинні враховувати інтерес до них з боку суспільства та право інших осіб висловлювати свої оціночні судження стосовно здійснення правосуддя, а також розрізняти спроби втручання в їх діяльність із здійсненням правосуддя та вираження іншими особами своїх думок, припущень, критики на адресу суддів.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 зазначає, що доводи апеляційної скарги не відповідають матеріалам справи та містять ознаки перекручування.
Позивач вважає безпідставними посилання відповідача в апеляційній скарзі на висновок Вищої ради правосуддя, оскільки вжиття заходів Вищою радою правосуддя щодо забезпечення незалежності суддів та авторитету правосуддя не є предметом позовних вимог, висновок Вищої ради правосуддя від 31.01.2020року не несе жодної доказової бази при розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_1 та не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, тільки позивач по справі вирішує який спосіб захисту порушених його прав обрати, оскільки вважає, що при таких публікаціях які мають ознаки фактичного твердження реагування прес-службою відповідного суду є недостатньою, оскільки офіційний сайт судової влади читає дуже вузьке коло осіб, у свою чергу відповідач розповсюджував свою брехливу інформацію шляхом вільної роздачі газетного видання просто на вулиці.
Позивач вважає, що інформація, поширена про нього відповідачем має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення ОСОБА_1 закону та вчинення кримінального злочину.
Просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Позивач та його представник, яких було повідомлено належним чином про дату, місце та час розгляду справи, в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи суду не надали, у відзиві на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 зазначено про розгляд справи без його участі.
Справу розглянуто на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України без участі зазначених осіб за участю відповідача-скаржника ОСОБА_2 .
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення скаржника, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до положень ч.ч.1- 4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.
Так судом першої інстанції встановлено, що при досліджені письмових доказів, а саме чергового випуску газетного видання «Вестник Меловщины» за № 7 (43) 14 жовтня 2019 року під редакцією засновника та головного редактора ОСОБА_2 в частині статті «Цвет настроения - деньги. Часть 2: «Бесхозная» подстанция», наступного змісту: «Не так давно пан «честный мент» Любицкий составлял декларацию, где «забыл» указать продажу автомобиля. Выявив коррупционною схему, против «декларирующего» было возбуждено уголовное дело. И все вроде хорошо, все вроде правильно, но вот судебное разбирательство развалилось, в чем подсобил судья местного районного суда ОСОБА_5 , явно за приличное вознаграждение. И это не единственный случай, где планируется вмешательство данного работника фемиды. Выше упоминалась ситуация о пойманных на взятке ОСОБА_6 с ОСОБА_7 . Так вот, именно по поводу этого взяточничества и будут судить любителя цвета денег ОСОБА_7 , судьей процесса над которым виступает тот же господин ОСОБА_5 , что сразу ставит под. сомнение «незрячесть взора» фемиды. А информация о том, что подсудимым уже был положен на одни извесов груз в 30 тысяч вечномолодых и зеленых купюр, и вовче убивает любую веру в справедливость даже самым отбитым оптимистом…», дійсно міститься прізвище та посада позивача з відповідним змістом, на що вказує позивач, як на причину звернення до суду з метою захисту честі, гідності та ділової репутації.

Зазначені обставини повністю відповідають матеріалам справи.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, посилаючись на те, що відповідачем у судовому засіданні жодних належних та допустимих доказів щодо достовірності та правдивості інформації відносно позивача не надано, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача щодо визнання недостовірною та такою, що порушує його права на повагу до його гідності, честі та недоторканості ділової репутації інформацію, розповсюджену відповідачем ОСОБА_2 у випуску газетного видання «Вестник Меловщины» за № 7 (43) під редакцією засновника та головного редактора ОСОБА_2 у статті «Цвет настроения - деньги. Часть 2: «Бесхозная» подстанция».
Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача ОСОБА_2 судових витрат позивача, суд першої інстанції, посилаючись на те, що позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну допомогу надано суду Договір №UA-87/19 про надання правової допомоги від 04.11.2019 та додаток №1 до нього, в якому зазначено порядок оплати та розмір гонорару адвоката, копії квитанцій до прибуткового касового ордера № 54 від 04.11.2019 та №82 від 16.07.2020 щодо підтвердження оплати позивачем коштів на підставі Договору №UA-87/19 від 04.11.2019, а також сплачено судовий збір, що підтверджується квитанцією №7 від 03.12.2019, а відповідач жодних клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката не заявляв, дійшов висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги про стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат, що складаються з судового збору та витрат пов`язаних із наданням правничої допомоги.

Проаналізував наявні дані, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно не дослідив і не оцінив обставини по справі та надані, в їх сукупності, всі докази та правильно не визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює.

Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб – на свій вибір.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. 

Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні статті 10 Конвенції, яка передбачає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. 

За змістом частини першої статті 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. 

За положеннями статті 29 Закону України «Про інформацію» суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. 
При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка поширюється будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності, з одного боку, а з другого – була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб.
За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка поширюється щодо останніх, як публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо поширення цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина.
Згідно з п.п. 1-5 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити…
Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Колегією суддів установлено, що позивач ОСОБА_1 є публічною особою, який обіймає публічну посаду, а відповідно межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо нього є значно ширшими, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності держави, та його безпосередні дії становлять суспільний інтерес.
Публічна особа, державний службовець повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу.
У Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).
У статтях 3, 4, 6, Декларації зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися виставити себе на публічне політичне обговорювання щодо захисту гідності, честі та ділової репутації, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Колегією суддів, як і судом першої інстанції встановлено, що у черговому випуску газетного видання «Вестник Меловщины» за № 7 (43) 14 жовтня 2019 року під редакцією засновника та головного редактора ОСОБА_2 в частині статті Цвет настроения - деньги. Часть 2: «Бесхозная» подстанция», наступного змісту: «Не так давно пан «честный мент» Любицкий составлял декларацию, где «забыл» указать продажу автомобиля. Выявив коррупционною схему, против «декларирующего» было возбуждено уголовное дело. И все вроде хорошо, все вроде правильно, но вот судебное разбирательство развалилось, в чем подсобил судья местного районного суда ОСОБА_5 , явно за приличное вознаграждение. И это не единственный случай, где планируется вмешательство данного работника фемиды. Выше упоминалась ситуация о пойманных на взятке ОСОБА_6 с ОСОБА_7 . Так вот, именно по поводу этого взяточничества и будут судить любителя цвета денег ОСОБА_7 , судьей процесса над которым виступает тот же господин ОСОБА_5 , что сразу ставит под. сомнение «незрячесть взора» фемиды. А информация о том, что подсудимым уже был положен на одни извесов груз в 30 тысяч вечномолодых и зеленых купюр, и вовче убивает любую веру в справедливость даже самым отбитым оптимистом…», тобто зазначена стаття дійсно міститься прізвище та посаду позивача, на що останній вказує як на причину свого звернення до суду з метою захисту честі, гідності та ділової репутації, мотивуючи позовні вимоги тим, що відповідач серед необмеженого кола осіб через публікацію статті у черговому випуску газетного видання «Вестник Меловщины», без зазначення автором статті жодних фактів, чи відомостей про порушення позивачем закону під час розгляду під його головуванням зазначеного кримінального провадження та будь-якого посилання на джерела отримання такої інформації, поширив інформацію, яка фактично вказує про порушення ОСОБА_1 закону та вчинення ним кримінального злочину та формує негативне враження пересічного читача газетного видання «Вестник Меловщины» та безпосередньо породжує об`єктивні сумніви в неупередженості судді Шовкуна В.О., а також формує негативну думку громадськості щодо довіри до судової влади та її авторитету в цілому та вважає, що зазначена інформація не є оціночним судженням відповідача.
Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою.
Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria).
Як вбачається з положень статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи або посадової особи рівня суспільного значення та її діяльність становить суспільний інтерес.
Правова ідея Європейського суду щодо обмеженості захисту публічних осіб стосується, як політичних діячів, так і інших публічних осіб, які займають високі посади у суспільстві і це має пряме відношення до позивача ОСОБА_1 , який є суддею та головою Міловського районного суду Луганської області, який за своєю посадою відкритий до критики і має бути готовим до дискусії з питань, що становлять певний інтерес для громадян.
З урахуванням наведених норм матеріального права, прецедентної практики Європейського суду з прав людини, колегія суддів вважає, що позивач, як публічна особа, не довів, що зміст частини статті «Цвет настроения - деньги. Часть 2: «Бесхозная» подстанция» (викладеної на російській мові),чергового випуску газетного видання «Вестник Меловщины» за № 7 (43) 14 жовтня 2019 року є твердженням про факти, а не оціночним судженням автора та не довів, що оспорена інформація формує негативну думку громадськості щодо довіри до судової влади та її авторитету в цілому.

Колегія суддів вважає, що поширена відповідачем інформація була його власними судженнями оформленими у вигляді публікації та є оціночними судженнями відповідача, з використанням мовних засобів, зокрема: (мовою оригіналу)« в чем подсобил», «планируется вмешательство данного работника фемиды», ««незрячесть взора фемиды», «уже положены на одни из весов груз в 30 тысяч вечно молодых и зеленых купюр», які ґрунтуються на його особистій думці, а не твердженням про факти.

Відповідно до пунктів 3,4 частини 4 статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначається мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відносяться до предмета спору, є явно необгрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Зазначеним вимогам мотивувальна частина оскаржуваного рішення не відповідає, оскільки суд першої інстанції не надав мотивованої оцінки аргументам сторін, а зазначення судом першої інстанції про те, що відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів щодо достовірності та правдивості інформації відносно позивача, без належного визначення судом характеру оспорюваної позивачем інформації та з`ясовування судом, чи є ця інформація фактичним твердженням відповідача, чи оціночним судженням останнього, з відповідним обґрунтуванням судом такого висновку, не можна вважати достатньою підставою для задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 .

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити про те, що суд першої інстанції також належним чином не з`ясував судові витрати позивача в частині витрат на професійну правничу допомогу адвоката, оскільки склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Так, зазначаючи у мотивувальній частині рішення про те, що витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів, як договір про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною, а також те, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, суд першої інстанції не звернув уваги на відсутність в матеріалах справи детального опису робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом та визначив розмір цих витрат тільки на підставі наданих позивачем договору №UA-87/19 про надання правової допомоги від 04.11.2019, додатку №1 до нього щодо порядку оплати та визначення розміру гонорару адвоката в сумі 20000 грн, а також копій квитанцій до прибуткового касового ордера № 54 від 04.11.2019 та № 82 від 16.07.2020 щодо підтвердження оплати позивачем коштів на підставі договору №UA-87/19 від 04.11.2019.
Між тим, відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 20.09.2018року у справі №751/3840/15-ц на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
Відповідно до вимог ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_9 підлягає задоволенню, оскільки останнім, за доводами апеляційної скарги, доведені незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому на підставі ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Враховуючи, що відповідачем ОСОБА_2 при зверненні до апеляційної інстанції з апеляційною скаргою було сплачено 1152,60 грн судового збору /а.с.187/ колегія суддів вважає, що зазначена сума підлягає стягненню з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача-скаржника ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Біловодського районного суду Луганської області від 18 серпня 2020 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , редакції «Вісник Міловщини» про захист честі, гідності та ділової репутації відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Старобільським РВ УМВС України в Луганській області 15.05.1997року на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 судовий збір в сумі 1152,60грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 02.11.2020року.

Головуючий                                                                І.О. Дронська

Судді:                                                                О.Ю. Карташов

В.А. Коновалова