УХВАЛА

19 жовтня 2020 року  
Київ
справа №260/261/20
адміністративне провадження №К/9901/25944/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Уханенка С.А.,
суддів - Кашпур О.В., Радишевської О.Р. 
перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 червня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,
В С Т А Н О В И В:
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області (далі - ГТУЮ у Закарпатській області), Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) (далі - Південно-Західне МРУМЮ (м. Івано-Франківськ)), в якому просив суд: визнати протиправними та скасувати накази Міністерства юстиції України  від 20 грудня 2019 року № 397 4/к «Про звільнення», від 03 січня 2020 року № 20/к «Про внесення зміни до наказу Міністерства юстиції України від 20 грудня 2019 року №3974/к» та від 27 січня 2020 року №395/к «Про внесення зміни до наказу Міністерства юстиції України від 20 грудня 2019 року № 3974/к»; поновити його на посаді заступника начальника Управління - начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Закарпатській області або на рівнозначній посаді заступника начальника Управління-начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (далі - Південно-Західне МУ МЮ); стягнути солідарно на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та 50000,00 грн у відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 червня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано накази Міністерства юстиції України  від 20 грудня 2019 року № 397 4/к «Про звільнення», від 03 січня 2020 року № 20/к «Про внесення зміни до наказу Міністерства юстиції України від 20 грудня 2019 року №3974/к», від 27 січня 2020   року № 395/к «Про внесення зміни до наказу Міністерства юстиції України від 20 грудня 2019   року № 3974/к». Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Управління - начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Закарпатській області  з 11 січня 2020 року. Стягнуто з ГТУЮ у Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11 січня по 17 червня 2020   року в розмірі 98937,72 грн із вирахуванням податків та обов`язкових платежів. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання стягнення судових витрат. 
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 вересня 2020 року скасовано рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову та відмовлено в позові в цій частині.
Предметом спору у цій справі є правомірність звільнення державного службовця з посади на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».
07 жовтня 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 червня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 вересня 2020 року, в якій, посилаючись на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, просить скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нове про задоволення позову. Підставою оскарження судових рішень ОСОБА_1 зазначив, що його звільнено на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», який унесено до статті 87 Закону України «Про державну службу» відповідно до Закону України від 19   вересня 2019 року №117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» (далі - Закон №117-IX). Посилаючись на те, що норми Закону №117-IX набрали чинності з 01   січня 2020 року, заявник вважає, що питання звільнення працівника відповідно до положень пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» (в редакції Закону №117-IX) потребує вирішенню Верховним Судом шляхом надання висновку у цій справі щодо застосування спеціальних норм законодавства  у спірних правовідносинах.
За змістом пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
Зі змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій вбачається, що позивач проходив службу на посаді, що у значенні Закону України «Про запобігання корупції» передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.Згідно з частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Проаналізувавши зміст та доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи заявника про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах є достатньо мотивованими та потребують перевірки у межах правильності застосування положень пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», що має значення для вирішення судами спорів у подібних правовідносинах.  
Касаційна скарга за формою та змістом відповідає вимогам статті 330 КАС України, підстави для залишення її без руху, повернення чи відмови у відкритті касаційного провадження відсутні.
Керуючись статтями 248, 329, 334 КАС України, Суд
У Х В А Л И В:
1. Відкрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 червня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
2.     Витребувати справу №   260/261/20 із Закарпатського окружного адміністративного суду.
3.    Надіслати учасникам справи копію цієї ухвали разом із копією касаційної скарги та доданих до неї матеріалів.
4.    Установити десятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали для подання відзиву на касаційну скаргу та роз`яснити, що до відзиву додаються докази надсилання (надання) його копій та доданих до нього документів іншим учасникам справи.
5.      Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач:                                                                                 С.А. Уханенко
Судді:                                                                                                    О.В. Кашпур
                                                                                                    О.Р. Радишевська