ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8267/20 Справа № 201/4284/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Деркач  Н. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої судді Деркач Н.М.,
суддів: Каратаєвої Л.О., Ткаченко І.Ю.,
за участю секретаря Бондаренка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21 липня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Орган опіки та піклування в особі виконкому Жовтневої районної у м. Дніпрі ради про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дітей та поділ спільного майна та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому, з урахуванням уточнень, просила суд розірвати шлюб між ними, стягнути з відповідача аліменти на утримання двох доньок у твердій грошовій сумі по 3000 гривень на кожну до досягнення дітьми повноліття; половину вартості меблів, які придбані спільно та залишилися у користуванні відповідача, у сумі 28830 гривень; Ѕ частину вартості проданого автомобіля Daewoo Nexia, 2005 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 , який набутий у шлюбі, у сумі 28785,25 гривень; додаткові витрати на відпочинок доньок в період 2018-2019 р.р. у сумі 11213 гривень; визнати за нею право власності на Ѕ частину придбаного у шлюбі автомобіля Volkswagen Passat, 2014 р.в., колір коричневий, д.н.з. НОМЕР_1 , який зареєстрований за відповідачем; надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон доньок без згоди батька; надати дозвіл позивачці на оформлення закордонних паспортів для доньок без нотаріального посвідчення згоди батька та стягнути на її користь понесені судові витрати.
        ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 , АТ КБ «ПриватБанк» про визнання права власності на Ѕ частину грошового внеску. У квітні 2019 року ОСОБА_1 змінив свої позовні вимоги та просив в порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з відповідачки Ѕ частину грошових коштів, які були розміщені у АТ КБ «ПриватБанк» на депозитному рахунку, в сумі 16153,09 гривень, а також стягнути понесені ним судові витрати.
Рішенням  Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21 липня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.
       Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що зареєстрований 07 серпня 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Індустріального районного управління юстиції м. Дніпропетровська, актовий запис № 366, розірвано.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , по 2000 гривень на кожну щомісячно, починаючи стягнення з 20 квітня 2018 року і до досягнення дітьми повноліття. Допущено негайне виконання судового рішення у межах суми аліментів за один місяць.
       Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину майна, придбаного у шлюбі, а саме: автомобіль Volkswagen Passat, 2014 року випуску, колір коричневий, номер кузова (VIN) - НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_1 .
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 Ѕ частину вартості майна (меблів), яке придбано спільно у шлюбі, та залишилося у користуванні ОСОБА_1 , у сумі 28830 гривень.; Ѕ частину грошових коштів, отриманих від продажу автомобіля DAEWOO NEXIA, 2005 р.в., н/з НОМЕР_1 , у сумі 28785,25 гривень; Ѕ частину грошових коштів, витрачених ОСОБА_2 для оплати відпочинку доньок у 2018-2019 роках, у сумі 11 213 гривень, а також судовий збір у розмір 4315,87 гривень.
       В іншій частині позовних вимог відмовлено.
       Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення Ѕ частини грошових коштів у сумі 16153,09 гривень, розміщених на депозитному рахунку в АТ КБ «ПриватБанк», залишено без задоволення.
       Не погодившись з даним рішенням суду,  ОСОБА_1  звернувся з апеляційною скаргою, в якій,  посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду змінити, доповнивши мотивувальну частину обставинами про дату та причини розірвання шлюбу, змінити розмір аліментів, стягнутих на утримання дітей, зменшивши його з 2000 грн. на кожну дитину до 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення половини вартості відпочинку дітей, половини вартості меблів, Ѕ частини вартості автомобіля DAEWOO NEXIA, 2005 р.в., та визнання за ОСОБА_2 права власності на Ѕ частину автомобіля Volkswagen Passat, 2014 року випуску, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог; задовольнити зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 Ѕ частини депозитних коштів, в іншій частині апелянт просить рішення суду залишити без змін. 
       Апеляційна скарга обгрунтована тим, що при розірванні шлюбу між сторонами у справі суд першої інстанції не встановив причини та дату фактичного припинення шлюбних відносин. Розмір аліментів на утримання дітей судом визначено без урахування матеріальних можливостей апелянта. Помилковим є висновок суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 частини вартості меблів, оскільки доказів їх придбання та наявності саме у апелянта у матеріалах справи немає. Також ОСОБА_1 не погоджується з висновками суду про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 половини вартості відпочинку дітей у 2018-2019 роках, в частині поділу автомобіля Volkswagen Passat, 2014 року випуску, і стягнення з нього частини вартості автомобіля DAEWOO NEXIA, 2005 р.в.
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.
       Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
               Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 07.08.2004 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 від 07.08.2004 року , виданого Індустріальним районним відділом управління юстиції м. Дніпропетровська (том 1, а.с. 11).
       Від шлюбу мають двох неповнолітніх доньок: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження серія НОМЕР_4 від 29.03.2005 року, та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтво про народження серія НОМЕР_5 від 02.10.2007 року, які проживають з позивачкою (том 1, а.с. 12-13).
       Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилалася на те, що спільне сімейне життя з відповідачем не склалося, тому просила розірвати шлюб. Стягнути з нього аліменти та поділити спільне майно. Від позовних вимог про надання дозволу на виїзд дітей без згоди батька та оформлення відповідних документів ОСОБА_2 відмовилася під час розгляду справи.
       Звертаючись із зустрічним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_2 розпорядилася спільними грошовими коштами на депозитному рахунку у банку без його згоди і не в інтересах сім”ї. 
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та відсутності правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 . 
       Колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
       Як видно з апеляційної скарги ОСОБА_1 , ним не оскаржується рішення суду в частині задоволення позовних вимог про розірвання його шлюбу з позивачкою, тому в цій частині апеляційним судом правильність судового рішення не перевіряється.
       Що стосується доводів апеляційної скарги відповідача про необхідність встановити у мотивувальній частині рішення причину та дату припинення шлюбних відносин, то колегія суддів виходить з того, що частиною 3 статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. 
       Відповідно до статті 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
       Зазначені у законі обставини були встановлені в ході розгляду даної справи, їм дана належна правова оцінка, у зв”язку з чим апеляційна скарга в зазначеній вище частині задоволенню не підлягає.
       Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання дітей, однак вважає за необхідне зменшити визначений судом розмір аліментів з 2000 грн. до 1500 грн. на кожну дитину щомісячно, виходячи з наступного. 
       Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до вимог ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
       Статтею 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
       За змістом статті 182 СК України при визначені розміру аліментів суд, враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
З матеріалів справи вбачається, що сторони у справі мають двох дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
       Матеріалами справи встановлено, що відповідач у справі ОСОБА_1 працює доцентом у НТУ «Дніпровська політеха» із заробітною платою 7713,28 грн.
       Станом на момент звернення ОСОБА_2 до суду з даним позовом, згідно з положеннями ЗУ “Про державний бюджет України”, прожитковий мінімум на дитину відповідного віку становить 1860 гpивeнь.
       Позиція щодо стягнення розміру аліментів з урахуванням прожиткового мінімуму та обов`язку обох батьків утримувати дитину висловлена у постанові Верховного Суду від 28 січня 2019 року (справа № 61-26615св18).
       Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       Враховуючи обставини, визначені у ст.182 СК України, фактичні обставини справи, з огляду на стан здоров`я та матеріальне становище дітей, матеріальне становище платника аліментів, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції в частині  стягнення аліментів та визначити розмір аліментів у сумі 1500 грн. на кожну дитину щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20 квітня 2018 року і до досягнення дітьми повноліття. 
       Що стосується стягнення з відповідача на користь позивачки 1/2 частини вартості витрат на відпочинок дітей у 2018-2019 роках, то апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення зазначених витрат з огляду на таке. 
       Згідно з вимогами частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
       Відповідно до вимог частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. 
       Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставин підлягають доведенню в судовому засіданні.
       Позивачка ОСОБА_2 просила стягнути з відповідача на свою користь половину вартості відпочинку дітей у 2018-2019 р.р. у сумі 11 213 грн. При цьому позивач не довела належними та допустимими доказами, що саме такий відпочинок буде сприяти розвитку здібностей дітей та є крайньою необхідністю чи особливими обставинами у розумінні положень статті 185 СК України. 
       З огляду на наведені обставини апеляційний суд вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення вказаних витрат та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.
       Також суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частини вартості придбаного у шлюбі майна — меблів, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів придбання цих меблів та наявності зазначеного майна у відповідача ОСОБА_1 станом на момент звернення ОСОБА_2 до суду з позовом. 
При цьому, копія письмового пояснення ОСОБА_5 про те, що нею сторонам у справі надавалися дизайнерські послуги та послуги з виготовлення спірних меблів, не можуть бути належним доказом у справі, оскільки не підтверджені ні договором про замовлення та виконання робіт, ні чеками та квитанціями про сплату грошових коштів на надані послуги.
       З наведених підстав у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з відповідача частини вартості меблів у сумі 28830 грн. слід відмовити.
       Що стосується висновків суду про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 Ѕ частини вартості проданого автомобіля Daewoo Nexia, 2005 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 , який набутий у шлюбі, у сумі 28785,25 гривень, та визнання за нею права власності на Ѕ частину придбаного у шлюбі автомобіля Volkswagen Passat, 2014 р.в., колір коричневий, д.н.з. НОМЕР_1 , який зареєстрований за відповідачем, то колегія суддів вважає їх правильними законними та обгрунтованими з огляду на наступне.
       У статті 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
       Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
       Відповідно до статті 70 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з частинами першою, третьою статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Матеріалами справи встановлено, що 30.06.2017 року автомобіль Volkswagen Passat, 2014 р.в., було зареєстровано за гр. ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу 4841/2017/501757 від 16.06.2017 року, тобто у період шлюбу сторін у справі, тому він, відповідно до вимог статей 60, 61, 70, 71 СК України, є спільним майном подружжя та підлягає поділу між ними.  
       Посилання апелянта ОСОБА_1 те, що вказаний автомобіль придбаний після закінчення фактичних шлюбних відносин з ОСОБА_2 за гроші його батька не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.
       За змістом частин 1, 3 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
       Відповідно до ч.2 даної статті вважається,що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Частиною 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
       У відповідності до частини 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном.
       Отже, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.
       Як встановлено матеріалаи справи, 20.03.2008 року був придбаний автомобіль Daewoo Nexia, сірого кольору, 2005 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 та зареєстрований за відповідачем ОСОБА_1 30.06.2017 року указаний транспортний засіб було знято з обліку для реалізації, а 19.12.2017 року автомобіль було продано гр. ОСОБА_6 за 57570,50 гривень (том 2, а.с. 103). Факт придбання та продажу зазначеного автомобіля підтвердили допитані у суді першої інстанції свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , що не заперечувалося і відповідачем. 
       З огляду на те, що позивачка ОСОБА_2 своєї письмової згоди на відчуження автомобіля Daewoo Nexia, сірого кольору, 2005 р.в., придбаного у шлюбі, відповідачеві не давала, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки половини його вартості. 
       Посилання апелянта на те, що грошові кошти, отримані від відчуження вказаного автомобіля, були витрачені ним в інтересах сім”ї — на придбання деяких речей для дітей, колегією суддів не можуть бути взяті до уваги як підстава для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів того, що саме кошти, отримані від продажу автомобіля, він витратив на придбання речей дітям.
       Що стосується відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 частини депозиту, то колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки згідно з квитанціями АТ КБ “ПриватБанк”, депозитні кошти у сумі 32648,44 грн. були зняті ОСОБА_2 19 листопада 2019 року та в цей же день нею укладено два договори депозиту в інтересах дітей з сумами по 16 324,22 кожний. (т.1 а.с.237-239)
       Зазначені обставини свідчать про те, що позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 не доведено, що ОСОБА_2 витратила депозитні кошти, покладені на рахунок у банку у період шлюбу, та зняті 19 листопада 2019 року, не в інтересах сім*ї.
       З наведених обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в цій частині спростовуються матеріалами справи.
       Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , виходячи з пропорційності задоволених позовних вимог, на підставі ст.141 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат: стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції у сумі 3761,87 грн., стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у сумі 1620,65 грн.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, - 

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
       Змінити рішення суду в частині розміру аліментів, стягнутих ОСОБА_10 на користь ОСОБА_2 на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 2000 гривень на кожну дитину щомісячно, зменшивши його до 1500 грн. щомісячно на кожну дитину, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20 квітня 2018 року і до досягнення дітьми повноліття. 
       Скасувати рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 Ѕ частини вартості майна (меблів) у сумі 28830 гривень та ухвалити в цій частині нове рішення. 
       Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення Ѕ частини вартості майна (меблів) у сумі 28830 гривень.
       Скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 Ѕ частини грошових коштів, витрачених для оплати відпочинку дітей у 2018-2019 роках, у сумі 11 213 гривень, та ухвалити в цій частині нове рішення.
       Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення Ѕ частини грошових коштів, витрачених для оплати відпочинку дітей у 2018-2019 роках, у сумі 11 213 гривень.
       Змінити рішення суду в частині розподілу судових витрат. 
       Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції у сумі 3761,87 грн.
       Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у сумі 1620,65 грн.
       В іншій частині рішення суду залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Судді:                                                                        Н.М. Деркач

                                                                       Л.О. Каратаєва

                                                                       І.Ю. Ткаченко