КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
12 листопада 2020 року                                                                              м. Київ
 
Справа №381/532/20
                                                                  Апеляційне провадження № 22-ц/824/12693/2020
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:                 судді-доповідача:      Соколової В.В.
суддів:                       Андрієнко А.М., Поліщук Н.В., 
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області, ухваленого під головуванням Осаулової Н.А. 27 липня 2020 року в м. Фастів, повний текст рішення складений 27 липня 2020 року, у справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
 
В С Т А Н О В И В
 
У лютому 2020 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість в розмірі 11781,58 грн та понесені судові витрати у розмірі 2102,00 грн. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що 21 грудня 2011 року між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір шляхом підписання Заяви про приєднання № б/н до Договору про надання банківських послуг, згідно якого він отримав кредит у розмірі 2000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Між тим, відповідач порушив умови договору кредиту, не повертав отриманий кредит своєчасно, не сплачував кошти (відсотки) за користування ним. В зв`язку з порушенням умов договору, відповідач станом на 22 січня 2020 зобов`язаний сплатити: заборгованість за тілом кредиту - 3198,03 грн; заборгованість за нарахованими відсотками на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК - 862, 54 грн; пеню - 6683,79 грн; штраф (фіксована частина) - 500 грн; штраф (процентна складова) - 537, 22 грн, а разом - 11781, 58 грн. 
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27 липня 2020 року позов АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - залишено без задоволення. 
Рішення суду мотивовано відсутністю доказів на підтвердження наявності договірних зобов`язань між сторонами, що містять посилання на згоду відповідача на отримання кредитної картки та кредитного ліміту у розмірі 2000,00 грн. Суд також вказав на відсутність доказів щодо того, що при укладенні договору з ОСОБА_1 , АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження із споживачем саме тих умов, про які банк вважав узгодженими. 
 
Не погодився із вищезазначеним судовим рішенням позивач, представником Банку подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішення, як такого, що ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зокрема, вказує на те, що судом було зроблено помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту, тим самим допущене грубе порушення норм цивільного права, оскільки, встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту. Також вказує на те, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову про  стягнення відсотків за користування кредитом, допустив порушення основоположних норм банківського кредитування та ставить під загрозу фінансову стабільність банку.
Враховуючи викладене, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
 
Відповідач відзив на апеляційну скаргу  до суду апеляційної інстанції не надав.
 
У порядку ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.
 
Судом апеляційної інстанції встановлені та підтверджуються матеріалами справи наступні обставини.
21 грудня 2011 року між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір, що підтверджується Анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку яка містить його анкетні дані та підпис (а.с. 12).
Позивач посилався на те, що відповідач не виконує свої зобов`язання за договором та станом на 22 січня 2020 року має заборгованість  у загальному розмірі 11781,58 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 3198,03 грн; заборгованість за нарахованими відсотками на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК - 862, 54 грн; пеню - 6683,79 грн; штраф (фіксована частина) - 500 грн; штраф (процентна складова) - 537, 22 грн.
На підтвердження погодження умов договору АТ КБ «Приватбанк» надано до матеріалів позовної заяви копію анкети-заяви відповідача, копію паспорта відповідача, витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифи обслуговування карткових рахунків, розрахунок заборгованості (а.с.5-29).
При цьому, як зазначається самим позивачем, сума заборгованості була розрахована з урахуванням змін, що були внесені до Договору АТ КБ «ПриватБанк» відповідно до п.п.1.1.1.67., 1.1.5.1., 1.1.5.2 Договору. (а.с. 2). 
З Умов та правил обслуговування, зокрема, передбачається, що зміни та доповнення до цього Договору вносяться Банком в односторонньому порядку у випадках, не заборонених чинним законодавством України, шляхом його розміщення на цьому сайті у новій редакції (п.1.1.5.1). Продовження користування Клієнтом послугами Банку після дати публікації на цьому сайті Умов та Правил надання банківських послуг у новій редакції є фактом надання згоди на зміни та доповнення до Договору та їх погодження шляхом мовчазної згоди (п.1.1.5.2). 
Разом з апеляційною скаргою, позивачем також було надано ряд документів на підтвердження кредитних зобов`язань ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк», а саме: довідка про умови кредитування ПриватБанку та сукупну вартість споживчого кредиту, довідка про кредитні картки, надані ОСОБА_1 , довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 , та виписка по рахункам ОСОБА_1 (а.с. 62-67).
 
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
 
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
В порядку ч. 2,  ч. 4 та ч. 8 ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
В силу ч.3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Виходячи з наведених норм чинного законодавства, договір, в тому числі і кредитний, може бути укладений шляхом приєднання до запропонованих умов однією із стороні оформлений у формулярах або інших стандартних формах. 
В разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
 
У даній справі в анкеті-заяві відповідача від 21 грудня 2011 року зазначені лише його анкетні дані, не зазначено вид картки, яку бажав отримати відповідач, не визначений кредитний ліміт та процентна ставка, відсутні і інші умови кредитування. Тобто, із вказаної заяви не можна зробити висновок, на які саме умови та тарифи обслуговування карт, запропонованих банком, погодився відповідач. 
Суду першої інстанції не були надані банківські та/або інші фінасово-розрахункові документи на підтвердження вказаних обставин і взагалі доказів щодо відкриття рахунку за кредитною карткою. А отже, вказані документи не підтверджують наявність між сторонами саме кредитних відносин та наявність заборгованості відповідача перед позивачем.  
Розрахунок заборгованості, на який посилається позивач не є доказом, який підтверджує надання кредиту відповідачу та наявність кредитних правовідносин, оскільки не містить даних про те, за якою карткою зроблено цей розрахунок, не містить підпису відповідальних осіб, та не скріплений печаткою банку. А отже висновок суду першої інстанції про неможливість прийняття його до уваги в якості належного і допустимого доказу слід визнати обґрунтованим. 
Долучена до апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» виписка по картковому рахунку відкритого на ім`я відповідача не може бути прийнята до уваги суду апеляційної інстанції, оскільки не була подана і не була заявлена як доказ в суді першої інстанції, тому не була предметом його дослідження. При цьому позивачем не вказано поважності причин ненадання таких доказів до суду першої інстанції, що унеможливлює їх прийняття на стадії розгляду справи апеляційним судом.
Беручи до уваги відсутність домовленості між сторонами щодо умов та розміру кредитування, вимоги банку в цій частині не ґрунтуються на вимогах закону, а тому задоволенню не підлягають.
Такі висновки узгоджуються і з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка міститься у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до громадянина про стягнення боргу за кредитним договором від 18 лютого 2011 року, де Велика Палата, скасовуючи рішення судів в частині стягнення процентів та пені і ухвалюючи нове рішення про відмову в позові в цій частині, вказала, що відсутність в анкеті-заяві домовленості про сплату процентів і неустойки не дає підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов'язань.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про те, що сторони у потрібній формі досягли згоди щодо змісту договору про надання банківських послуг, який включає заяву позичальника, Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи банку, в тому числі досягли згоди щодо розміру процентів та неустойки, відхиляються колегією суддів, як такі, що не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.
Посилання позивача на те, що конкретні умови кредитування, в тому числі розмір процентів, визначаються Умовами та правилами надання банківських послуг, є безпідставними, оскільки зазначені Умови не містять підпису відповідача, доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, і що саме з цими Умовами ознайомився, погодився і мав на увазі відповідач, підписуючи анкету-заяву, банком не надано.
Саме така правова позиція сформована у ряді постанов Верховного Суду України, зокрема: від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15; від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16; від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16, де вказано про те, що Умови та правила надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.
Посилання позивача на необхідність врахування судової практики Верховного Суду у постанові від 28 березня 2019 року у справі № 428/2873/17, згідно з якою не ознайомлення та не підписання позичальником Умов та Правил надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у цьому випадку підлягає застосуванню не позиція, що міститься у наведених скаржником постановах колегії суддів Касаційного цивільного суду, а саме висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, який і врахований судом першої та апеляційної інстанції при вирішенні даного спору.
Доводи апеляційної скарги щодо неможливості застосування вказаної постанови Великої Палати з огляду на наявність в ній інших фактичних обставин ніж в даній справі недоречні, оскільки судом застосовано висновок Великої Палати про застосування норм права, який є визначальним та фундаментальним щодо правової оцінки змісту кредитних правовідносини між банком і позичальником за кредитною карткою, і не пов'язаний виключно із фактичними обставинами справи, як помилково вважає позивач.
Посилання на Кодекс європейського договірного права є безпідставним з огляду на відсутність даних про його ратифікацію Україною. 
 
Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст.ст.12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.
У даній справі позивач, зокрема, просив стягнути проценти за користування кредитом та штрафи, однак належних, допустимих та достатніх доказів досягнення згоди з відповідачем у належній формі з цих питань не наддав. Разом з цим, саме позивач має довести досягнення згоди між сторонами з цих питань, а перекладення цього обов`язку на відповідача нівелює застосування принципу змагальності (правова позиція Верховного Суду у постановах: від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).
Апеляційна скарга також містить доводи відносно того, що оскаржуване рішення призводить до нехтування принципами оплатності кредитного договору та наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку, та порушує стабільність фінансового сектору держави. Однак, вказані доводи не спростовують висновків суду та носять загальний характер, а не стосуються даної конкретної справи, тому відхиляються колегією суддів.
 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є обґрунтованим та відповідають обставинам справи і положенням чинного законодавства.
Суд першої інстанції всебічно і об`єктивно  дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено у відповідності до норм матеріального та процесуального права, а тому підстави до його скасування з мотивів викладених у апеляційній скарзі відсутні.
 
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, 
 
П О С Т А Н О В И В
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»  - залишити без задоволення.
Рішення  Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27 липня 2020 року - залишити без змін.
Постанова  набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач:                                                                             В.В. Соколова
 
Судді:                                                                                                 А.М. Андрієнко
 
                                                                                                            Н.В. Поліщук