КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
27 жовтня 2020 року
 
м. Київ
 
справа № 752/17099/19
провадження № 22-ц/824/11602/2020
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач),
суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.
за участі секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 
відповідачі -  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
треті особи -  ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дідович Ірина Вікторівна
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника третьої особи ОСОБА_4  - ОСОБА_5   
 
на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 липня 2020 року у складі судді  Шевченко Т.М.
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дідович Ірина Вікторівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на частку майна, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 22 грудня 2016 року Ѕ частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дідович І.В.; визнати за позивачем право власності на Ѕ частину житлового будинку під літерою «А», розташованого за вказаною адресою.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 22 грудня 2016 року між        ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дідович І.В. та зареєстрований за №830.
Стверджувала, що вказаний договір укладений з порушеннями ст. 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання наслідків ним обумовлених, окрім того, волевиявлення учасників не відповідає їх внутрішній волі.
Вказувала, що 05 квітня 2017 року між відповідачами укладено договір поділу житлового будинку в натурі, відповідно до якого житловий будинок під літ. «Б», до складу якого входять житлові приміщення №2, №3, площею 26,4 кв.м, допоміжні приміщення №1, №4, площею 13,8 кв.м, вбиральня літ. «В», сарай літ. «Д», погріб під літ. «Ж»  переходять в особисту приватну власність ОСОБА_3 , а житловий будинок під літ. «А», до складу якого входять житлові приміщення кв. 1 №4, площею 24,3 кв.м, допоміжні приміщення №1, №2, №3, площею 25,3 кв.м, житлові приміщення кв.2 №4, №5, площею 25,7 кв.м, допоміжні приміщення №1, №2, №3, №6, площею 27,7 кв.м, а також погріб літ. «З», сарай літ. «К», навіси під літ. «Л» та «М», вбиральня літ «Р», належать ОСОБА_2 .
Звертала увагу суду на те, що житловий будинок під літ. «А» належить покійному батьку позивача ОСОБА_6 , після смерті якого відкрилася спадщина на вказане майно. 
З огляду на те, що ОСОБА_1 є єдиною спадкоємицею майна першої черги за законом та те, що покійний ОСОБА_7 за життя спірне майно нікому не відчужував, ніс витрати по його утриманню та сплачував комунальні платежі, вважала, що відповідачами вчинено самовільне незаконне захоплення будинку, що є предметом спору, чим порушено права та інтереси позивача.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись з указаним рішенням, 11 серпня 2020 року представник третьої особи ОСОБА_4  - ОСОБА_5 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та таким, що ухвалене без повного з`ясування усіх обставин справи, а також з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Звертає увагу суду на те, що відповідач ОСОБА_3 не отримувала права власності на спірне майно, а саме: житловий будинок під літ. «А», житлову прибудову літ. «А1», прибудову літ. «А», прибудову літ. «А1», прибудову літ. «А2», сарай літ. «К», навіси під           літ. «Л» та «М», вбиральню під літ. «Р», що підтверджується  відомостями, зазначеними у свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 17 січня 1995 року, а також у технічному паспорті на жилий будинок від 19 листопада 2001 року, з огляду на що не мала права розпоряджатися таким майном.
Зважаючи на вказані обставини, вважала за необхідне визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної частки майна, укладений між відповідачами.
30 вересня 2020 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_8 , в якому останній просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскільки доводи скарги є безпідставними та правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.
Звертав увагу суду на те, що 22 грудня 2016 року державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори винесено постанову про відмову позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із пропуском останньою строку для прийняття спадщини.
 Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.
Представник третьої особи у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених у скарзі.
Також просив суд докази, долучені до апеляційної скарги, не брати до уваги та не надавати їм оцінку, у зв`язку з чим колегією суддів правова оцінка вказаним доказам, які містяться на аркушах справи 197-210 том 1, не надавалась.
Представник ОСОБА_2 у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував та просив залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Інші учасники справи у судове засідання повторно не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.
Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставини, за яких волевиявлення відповідачів на вчинення правочину не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі. А також звернув увагу на відсутність правовстановлюючих документів, які б свідчили про те, що батько позивача ОСОБА_6 на момент смерті був власником однієї другої частини будинку літ. «А», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Висновки суду відповідають обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом установлено, що 22 грудня 2016 року між ОСОБА_3 , як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дідович І.В. за реєстровим номером 830, за змістом п. 1 якого продавець ОСОБА_3 передає у власність (продає), а покупець ОСОБА_2 приймає у власність (купує) одну другу частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Загальна площа будинку становить 143,2 кв.м., житлова - 76,4 кв.м.
Зі змісту п. 2 договору купівлі-продажу вбачається, що житловий будинок належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Другої київською державною нотаріальною конторою 17 січня 1995 року. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11 жовтня 2016 року за № 16953469.
 
Продаж однієї другої частини вказаного вище будинку здійснено за ціною 249 000 грн (п. 3 договору).
Того ж дня, 22 грудня 2016 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дідович І.В. проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на одну другу частину житлового будинку, що знаходиться за адресою:                   АДРЕСА_1 , про що свідчить Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 22.12.2016 року №76711022.
05 квітня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дідович І.В. посвідчено договір про поділ житлового будинку в натурі, що є спільною частковою власністю, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , за умовами п. 1 якого сторони, як співвласники житлового будинку, домовились про поділ у натурі належного їм на праві спільної часткової власності житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , наступним чином: ОСОБА_3 переходить в особисту приватну власність: житловий будинок під літерою «Б», до складу якого входять житлові приміщення №№ 2,3, площею 26,4 кв.м., допоміжні приміщення №№ 1,4, площею 13,8 кв.м., вбиральна літ. «В», сарай літ. «Д», погріб літ. «Ж», що знаходяться у фактичному володіння та користуванні ОСОБА_3 ; ОСОБА_2 переходить у особисту приватну власність: житловий будинок літ. «А», до складу якого входять житлові приміщення кв. 1 № 4, площею 24,3 кв.м., допоміжні приміщення №№1,2,3, площею 25,3 кв.м., житлові приміщення кв. 2 № 4,5, площею 25,7 кв.в., допоміжні приміщення №№ 1,2,3,6, площею 27,7 кв.м., погріб літ. «З», сарай літ. «К», навіс літ. «Л», навіс літ. «М», вбиральня літ. «Р», що знаходяться у фактичному володіння та користуванні ОСОБА_2 .
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що договір купівлі-продажу однієї другої частини житлового будинку від 22 грудня 2016 року має бути визнаний судом недійсним з підстав, передбачених ст. 203 ЦК України, а саме, у зв`язку з тим, що правочин є таким, в якому волевиявлення учасників договору не відповідає їх внутрішній волі та не спрямований на реальне настання наслідків ним обумовлених.
Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна були правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.
Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК України, договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
Згідно статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 655 ЦК України, договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Недійсність правочину визначається статтями 203, 215 ЦК України.
Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Отже, вказані норми цивільного права свідчать про те, що правочин може бути визнано недійсним, якщо волевиявлення учасника правочину не є вільним, не відповідає його внутрішній волі.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що при вирішенні судом спору про визнання договору недійсним з підстав відсутності у сторони волі на його укладення правове значення має наявність такої волі на момент досягнення сторонами договору згоди в належній формі з усіх істотних умов договору, а не на момент його державної реєстрації. Вчиненням правочину слід вважати момент, коли сторони свого часу досягли згоди з усіх істотних умов.
Волевиявлення є важливими чинником, без якого неможливо вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, установленою статтею 627 ЦК України.
Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідків.
Відповідно до частини першої статті 229 ЦПК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).
Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Отже, особа може скористатись не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який здатен захистити інтереси власника суб`єктивного права та припинити їх порушення на майбутнє або усунути загрозу його порушення.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підтвердження своїх позовних вимог сторона позивача посилається і доводить наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно зі ст.ст. 79-80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 22 грудня 2016 року укладено договір купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відповідно до пункту 8 вказаного договору сторони у присутності нотаріуса стверджували, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки; договір, який укладається, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину; вони не перебувають у хворобливому стані; не страждають на момент укладення цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його по суті, не перебувають під впливом лікарських, наркотичних засобів, психотропних речовин; вільне володіння українською мовою дозволяє кожному з них правильно зрозуміти зміст цього договору; підписання цього договору є підтвердженням попередніх домовленостей.
У пункті 3 договору зазначено, що за домовленістю сторін продаж Ѕ частини житлового будинку вчиняється за 249 000 грн, які покупцем було сплачено продавцеві на момент укладення цього договору, але до його нотаріального посвідчення.
 Сторонами правочину договір не оспорювався, факт передачі грошей не заперечувався.
Таким чином, відсутні підстави вважати, що волевиявлення відповідачів при вчиненні договору купівлі-продажу не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, а сам договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків.
Отже, судом першої інстанції дійдено вірного висновку, що стороною позивача не доведено належними та допустимими доказами, обставини, на які вона посилається, як на підставу для визнання недійсним договору купівлі-продажу. Вказані обставини спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи.
Окрім того, судом першої інстанції вірно відхилено доводи позивача про належність однієї другої частини житлового будинку в літ. «А», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , її померлому батьку, внаслідок чого, позивач, як спадкоємець після смерті батька, має право на вказане вище спадкове майно, в матеріалах справи відсутні правовстановлюючі документи, які б свідчили про те, що батько позивача ОСОБА_6 на момент смерті був власником однієї другої частини будинку літ. «А», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Копії квитанцій про сплату померлим ОСОБА_7 страхових платежів, приєднані позивачем до матеріалів справи, не можуть бути доказами належності частини нерухомого майна на праві приватної власності, а лише засвідчують факт сплати особою у минулому страхових платежів та податків, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.
Таким чином, доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи. Інші доводи  апеляційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів, встановлених на їх підставі обставин справи, а також власного тлумачення норм чинного законодавства.
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстав для скасування  рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, немає, а отже, слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Рішення суду постановлено з дотриманням норм процесуального права, а тому підстав для  його скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
            Апеляційну скаргу представника третьої особи ОСОБА_4  -  ОСОБА_5 - залишити без задоволення.
            Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 липня 2020 року - залишити без зміни.   
            Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
  Повне судове рішення складено «27» жовтня 2020 року.

 
Головуючий                                                                             В.А. Кравець

Судді                                                                                         О.Ф. Мазурик 

                                                                                                       Л.Д. Махлай