ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«05» жовтня 2020 року 
м. Харків
справа № 626/2771/19-ц
провадження № 22ц/818/3765/20
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -          Котелевець А.В., Яцини В.Б. 
за участю секретаря - Колосовської А.Р., 
учасники справи: 
позивачка – ОСОБА_1 ,
відповідачка – фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , представниця відповідачки – ОСОБА_3 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 18 березня 2020 року в складі судді Гусара П.І.
в с т а н о в и в:
У грудні 2019 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що з 05 листопада 2017 року вона перебувала у трудових відносинах із фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та займала посаду продавця.

Вказала, що наказом №1/11 від 22 листопада 2019 року її звільнено з посади і розірвано трудовий договір на підставі частини 4 статті 40 КЗпП України у зв`язку із відсутністю на робочому місці.

Зазначила, що звільнення є безпідставним, оскільки вона з 21 листопада 2019 року по 28 листопада 2019 року перебувала на стаціонарному лікуванні у Красноградській районній центральній лікарні Харківської області, про що завчасно повідомила відповідачку за мобільним телефоном, і що підтверджується листком непрацездатності АДП №554809.
Вказала, що відповідачка грубо порушила трудове законодавство, звільнивши її під час перебування на лікарняному, не зажадала від неї будь-яких письмових пояснень з цього приводу, відмовилась в подальшому від прийому лікарняного листка.

Зазначила, що наказ про її звільнення не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки у ньому не наведені факти щодо конкретних дій і її вини у їх вчиненні, а містяться лише посилання на норму закону.

Просила:
визнати незаконними дії фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 щодо її безпідставного звільнення за пунктом 4 статті 40 КЗпП України;
скасувати наказ фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 від 22 листопада 2019 року №1/11 про її звільнення за пунктом 4 статті 40 КЗпП України;
поновити її на посаді;
зобов`язати фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 скасувати запис №6 від 22 листопада 2019 року в її трудовій книжці шляхом визнання його недійсним;
стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22 листопада 2019 року по день постановлення рішення, із розрахунку 138,91 грн на день та судові витрати по справі;
допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення її на посаді.

Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 18 березня 2020 року позов ОСОБА_1 – задоволено частково;

визнано незаконним і скасовано наказ фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 від 22 листопада 2019 року №1/11 про звільнення ОСОБА_1 за пунктом 4 статті 40 КЗпП України;
поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді продавця непродовольчих товарів у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ;
стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22 листопада 2019 року по 18 березня 2020 року у розмірі 15 653,80 грн, з яких необхідно провести утримання податків і інших обов`язкових платежів;
в іншій частині позовних вимог – відмовлено;
стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн;
стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1536,80 грн;
рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми платежу за один місяць звернуто до негайного виконання.

Не погоджуючись з рішенням суду фізична особа-підприємець ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати повністю та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що під час видачі позивачці трудової книжки 04 грудня 2019 року особисто, вона не повідомила про те, що перебувала на лікарняному, а сам листок непрацездатності пізніше надіслала поштою з неправдивим повідомленням про те, що їй нібито відмовлено у його прийнятті; що з наданого позивачкою лікарняного листка не вбачається ані час її звернення за медичною допомогою 21 листопада 2019 року, ані діагноз захворювання; що суд не надав належної оцінки показанням свідків; що її адвокат зверталась до лікарні з метою отримання інформації щодо часу звернення позивачки за медичною допомогою та її госпіталізації, однак їй відмовлено з посиланням на те, що ця інформація належить до інформації з обмеженим доступом, та суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні її клопотання щодо долучення до матеріалів справи зазначеного адвокатського запиту та відповіді.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

02 жовтня 2020 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення, в яких вона погоджується з судовим рішенням, а апеляційну скаргу вважає необгрунтованою. При цьому зазначила, що лікарняний лист виписується на певну дату, а не за конкретний проміжок часу із вказівкою часу та хвилини перебування у непрацездатному стані. Не є належними доказами і показання свідків, які є підлеглими роботодавця.

02 жовтня 2020 року до суду апеляційної інстанції від фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю забезпечення явки представниці до суду апеляційної інстанції, яке залишено без задоволення, оскільки вільні пояснення представниця відповідачки надавала в суді апеляційної інстанції в судовому засіданні 15 вересня 2020 року (а. с. 179). 

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що в день звільнення позивачка перебувала на лікарняному, що підтверджує її тимчасову непрацездатність, отже відповідачка не мала достатніх правових підстав для її звільнення, яке проведено з порушенням вимог закону.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що  ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем, яка здійснює підприємницьку діяльність з роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах, що підтверджується копією витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а. с. 90-91).

Наказом № 21 від 05 листопада 2017 року ОСОБА_1 за її заявою зараховано до штату працівників фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 продавцем непродовольчих товарів (а. с. 27-28). 

05 листопада 2017 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено трудовий договір, відповідно до якого вона зобов`язана виконувати роботу продавця непродовольчих товарів, їй виплачується заробітна плата, розмір якої визначається за згодою сторін, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати, час виконання робіт встановлюється з 08:00 до 12:00 год. та з 13:00 до 17:00 год., вихідні дні субота та неділя або інші за згодою сторін. Робота у вихідні, святкові і неробочі дні допускається тільки за згодою працівника і підлягає компенсації відповідно до чинного законодавства (а. с. 30).

Також 05 листопада 2017 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених їй матеріальних цінностей (а. с. 29).

Наказом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 №1/11 від 22 листопада 2019 року ОСОБА_1 звільнено з роботи та розірвано з нею трудовий договір від 05 листопада 2017 року за прогул робочого дня без поважних причин за пунктом 4 статті 40 КЗпП України (а. с. 9, 85).

Вказаний наказ винесений на підставі акту фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 від 22 листопада 2019 року про відсутність ОСОБА_1 без поважних причин на робочому місці в магазині господарчих товарів по АДРЕСА_1 у робочий час 21 листопада 2019 року та 22 листопада 2019 року. Акт складений за участі продавців ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а. с. 86).

Наказ від 22 листопада 2019 року направлений ОСОБА_1 поштою 28 листопада 2019 року (а. с. 9).

Запис щодо звільнення внесено до трудової книжки ОСОБА_1 під номером 6 (а. с. 8).

Крім того, 22 листопада 2019 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 винесла наказ №2/11 «Про створення робочої інвентаризаційної комісії» та наказ №3/11 «Про проведення інвентаризації», яким вирішено провести інвентаризацію активів і зобов`язань у магазині господарських товарів, розташованому по АДРЕСА_1 станом на 22 листопада 2019 року (а. с. 87, 88).

Актом інвентаризаційної комісії від 23 листопада 2019 року встановлено недостачу товару у матеріально відповідальної особи ОСОБА_1 на загальну суму 212 883,90 грн (а. с. 89).

Як вбачається з копії листка непрацездатності серії АДП № 554809, виданого Комунальним некомерційним підприємством «Красноградська центральна районна лікарня» Харківської області 28 листопада 2019 року, ОСОБА_1 з 21 листопада 2019 року по 28 листопада 2019 року перебувала на стаціонарному лікуванні та мала стати до роботи 29 листопада 2019 року (а. с. 10).

Вказаний листок непрацездатності ОСОБА_1 направила поштою фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 14 грудня 2019 року з листом, у якому вказала, що 29 листопада 2019 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 відмовилась його отримати. Просила здійснити належні їй виплати (а. с. 13, 96). 

З платіжної відомості фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 від 29 листопада 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 отримала заробітну плату за листопад 2019 року у розмірі 1037,00 грн - 04 грудня 2019 року (а. с. 31).

13 грудня 2019 року ОСОБА_2 звернулась до Красноградського відділу поліції ГУНП в Харківській області із заявою про вчинення невідомою особою шляхом вільного доступу до її магазину побутових товарів в с. Петрівка Красноградського району крадіжки господарських товарів. За її заявою відомості про злочин внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019220350000642 (а. с. 92).

Як вбачається з бухгалтерської довідки фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про нарахування та виплату заробітної плати ОСОБА_1 за період роботи з листопада 2017 року по листопад 2019 року, її заробітна плата за останні два календарні місяці, що передують звільненню, а саме за вересень-жовтень 2019 року становить 8400,00 грн (по 4200,00 грн. щомісяця) (а. с. 98). Вказаний розмір заробітної плати підтверджується також довідкою Пенсійного фонду України щодо індивідуальних відомостей про застраховану особу та копіями платіжних відомостей за вересень-жовтень 2019 року (а. с. 11, 34-37).

Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_6 , яка є продавцем у магазині по АДРЕСА_1 , пояснила, що ОСОБА_1 21 листопада 2019 року о 10:00 без будь-яких пояснень передала ключі ОСОБА_2 і покинула робоче місце, так і не з`явившись до кінця робочого дня, про що складено акт. Наступного дня вона також на роботу не вийшла. ОСОБА_2 телефонувала їй і пропонувала прийти для проведення інвентаризації, проте ОСОБА_1 відмовилась, свою відсутність ніяк не пояснила. Після чого в її присутності був складений акт та наказ про звільнення ОСОБА_1 за прогули. Крім того, інвентаризаційна комісія провела інвентаризацію матеріальних цінностей в магазині непродовольчих товарів, в результаті якої виявлена недостача в сумі 212 883,90 грн. Інвентаризація проводилась за період з 06 липня 2019 року по 22 листопада 2019 року, коли ОСОБА_1 працювала самостійно і ключі мала тільки вона.

Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_5 зазначені обставини підтвердила. Також зазначила, що 04 грудня 2019 року в її присутності фізична особа-підприємець ОСОБА_2 зробила запис в трудовій книжці ОСОБА_1 . За час, поки оформлялась трудова книжка, ОСОБА_1 не промовила жодного слова, лікарняний лист не передавала і про нього не згадувала.

Матеріали справи містять письмові пояснення ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , які є аналогічними тим, що надані ними у судовому засіданні (а. с. 103-105).

Також зазначені обставини підтвердила ОСОБА_4 , яка є продавцем продовольчих товарів в магазині по АДРЕСА_1 , в своїх письмових поясненнях (а. с. 106-108).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. 

Таким актом національного законодавства України є, зокрема, Конвенція Міжнародної Організації Праці №158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N 3933-XII. Згідно із статтею 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом пункту 2 статті 9 вказаної Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Відповідно до частини 1 статті 23 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України  правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 4 частини першої  статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі, відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання  без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення  роботи до закінчення строку трудового договору тощо).

Прогул, під яким розуміється відсутність на робочому місці без поважних причин більше трьох годин протягом робочого дня, за своєю правовою природою є порушенням трудової дисципліни (дисциплінарним проступком), під яким варто розуміти невиконання чи неналежне виконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

У пункті 4  статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.

Законодавством не визначено переліку обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом четвертим статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені статтею 76 ЦПК України.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року у справі № 341/1751/17, провадження № 61-46660св18.

До поважних причин відсутності на робочому місці слід відносити такі обставини, як: стихійні лиха, хвороба працівника або членів його сім`ї, нерегулярна робота транспорту, участь працівника в порятунку людей або майна, відмова від незаконного переведення та невихід у зв`язку з цим на нову роботу. Не вважаються прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці; відмова від незаконного переведення; відмова від роботи, протипоказаної за станом здоров`я, не обумовленої трудовим договором або в умовах, небезпечних для життя і здоров`я; невихід на роботу після закінчення строку попередження при розірвання трудового договору з ініціативи працівника.

Частиною першою  статті 147 КЗпП України  передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Відповідно до статті 148 КЗпП України  дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (статті 149 КЗпП України).

Порушення трудової дисципліни - це невиконання чи неналежне виконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Трудові обов`язки працівника визначаються у посадовій (робочій) інструкції. КЗпП України  не містить переліку випадків, в яких може застосовуватися догана чи звільнення. Притягнення до дисциплінарної відповідальності і накладення стягнення - це право роботодавця, а не його обов`язок. При визначенні виду стягнення враховуються попередня робота працівника, його ставлення до праці. До застосування дисциплінарного стягнення власник повинен зажадати від працівника письмові пояснення. Якщо працівник відмовився від цього, власник повинен скласти акт про відмову від дачі пояснень і провести дисциплінарне розслідування порушення трудової дисципліни. Власник підприємства зобов`язаний, застосовуючи певний вид дисциплінарного стягнення, видати наказ (розпорядження), в якому в обов`язковому порядку зазначити мотиви застосування стягнення.

Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.

Правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі, з урахуванням письмового пояснення працівника.

Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України у справі від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2801цс15.

Частиною 3 статті 40 КЗпП передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Частиною 1 статті 6 Конвенції Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року передбачено, що тимчасова відсутність на роботі у зв`язку з хворобою або травмою не є законною підставою для звільнення.

Правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (частина 3 статті 40 КЗпП стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку.

Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обгрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Відповідно до частини першої  статті 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»  підставою для призначення допомоги з тимчасової непрацездатності є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності. 

Таким чином, трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною третьою  статті 40 КЗпП України  заборона звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності.

У відповідності до положення наведеної норми, наказ роботодавця про звільнення працівника може бути видано у будь-який день, проте днем звільнення може бути лише робочий день, коли працівник перебуває на роботі.

Зазначене відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року, справа № 289/51/16-ц, провадження № 61-13864св18.

Згідно з частиною першою, другою  статті 235 КЗпП України  у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями  статті 43 Конституції України  та  статті 240-1 КЗпП України  дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої  статті 235 КЗпП України  працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Зазначений правовий висновок викладено  у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 березня 2018 року, справа № 522/5656/16-ц, провадження № 61-1871 св 18.

Як вбачається з матеріалів справи, 21 листопада 2019 року та 22 листопада 2019 року ОСОБА_1 дійсно була відсутня на роботі.

Разом з тим, з 21 листопада 2019 року по 28 листопада 2019 року ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні, що підтверджується наданою нею копією листка непрацездатності серії АДП № 554809, виданого Комунальним некомерційним підприємством «Красноградська центральна районна лікарня» Харківської області 28 листопада 2019 року.

За таких умов, твердження відповідачки про відсутність ОСОБА_1 у вказані дні на роботі без поважних причин є необґрунтованими.

Звільнення ОСОБА_1 під час перебування на лікарняному є порушенням вимог частини третьої статті 40 КЗпП України.

В суді апеляційної інстанції представниця відповідачки наполягала на тому, що лікарняного листка непрацездатності у позивачки не могло бути, оскільки при отриманні трудової книжки жодним чином вона про це роботодавця не повідомила. Однак, доказів щодо цього, крім пояснень працівників роботодавця, не надала.

Встановивши, що причина неявки позивачки на роботу 21 листопада 2019 року та 22 листопада 2019 року є поважною, та у день звільнення ОСОБА_1 перебувала на лікарняному, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що звільнення позивачки відбулось з порушенням вимог закону, що є підставою для поновлення  її на роботі та стягнення на її користь заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 127/21890/16-ц, провадження № 61-10837св18; у постанові від 05 серпня 2019 року у справі № 464/1436/18, провадження № 61-4044св19.

Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з відповідачки на користь ОСОБА_1 визначено судом першої інстанції у відповідності до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08  лютого 1995 року № 100, та доводів щодо незгоди з таким розміром апеляційна скарга фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 не містить.

Твердження в апеляційній скарзі фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 щодо того, що позивачці було повернуто трудову книжку 04 грудня 2019 року особисто, однак вона не повідомила про те, що перебувала на лікарняному, а сам листок непрацездатності пізніше надіслала поштою з неправдивим повідомленням про те, що їй нібито відмовлено у його прийнятті, судова колегія відхиляє, оскільки вони не спростовують того факту, що 21 листопада 2019 року ОСОБА_1 була відсутня на роботі з поважних причин, а її звільнення 22 листопада 2019 року відбулось під час її тимчасової непрацездатності, що заборонено вимогами частини 3 статті 40 КЗпП України.

Посилання апеляційної скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на те, що з наданого позивачкою лікарняного листка не вбачається ані час її звернення за медичною допомогою 21 листопада 2019 року, ані діагноз захворювання, висновків суду першої інстанції також не спростовують. Доказів того, що лікарняний листок є підробленим, не видавався закладом охорони здоров`я, матеріали справи не містять, та клопотань щодо проведення експертизи з цього питання не надходило.

Твердження відповідачки, що суд не врахував показання свідків, є безпідставними, оскільки в рішенні суду надано оцінку показанням свідків, зокрема, з урахуванням їх залежного стану від відповідачки як її підлеглих.

Доводи апеляційної скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 щодо того, що її адвокат зверталась до лікарні з метою отримання інформації щодо часу звернення позивачки за медичною допомогою та її госпіталізації, однак їй відмовлено з посиланням на те, що ця інформація належить до інформації з обмеженим доступом, та суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні її клопотання щодо долучення до матеріалів справи зазначеного адвокатського запиту та відповіді, судова колегія не бере до уваги, оскільки інформація, викладена у запиті адвоката та у листі закладу охорони здоров`я щодо відмови у наданні відповіді, дійсно не містить жодних фактів, які б підтверджували обставини, що належать до предмету доказування у справі.

У випадку неможливості самостійного надання певних доказів відповідачка як учасник справи не була позбавлена права звернутися до суду першої інстанції з клопотанням про витребування доказів. Однак, фізична особа-підприємець ОСОБА_2 таким правом не скористалась, клопотань щодо витребування доказів від неї до суду першої інстанції не надходило.

Посилання відповідачки на проведення інвентаризації та виявлену недостачу також не можуть бути взяті до уваги, оскільки ці обставини не мають правового значення при вирішенні питання щодо дотримання вимог трудового законодавства при звільненні позивачки за прогул.

З огляду на вищевикладене, доводи скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Апеляційна скарга фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 не містить доводів щодо незгоди з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про зобов`язання скасувати запис у трудовій книжці, тому колегія суддів також не вбачає й підстав для перегляду і скасування рішення суду в цій частині.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368,  п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 18 березня 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.
Головуючий                                                         І.В. Бурлака

Судді                                                                  А.В. Котелевець

В.Б. Яцина
Повний текст постанови складено 09 жовтня 2020 року.