ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9169/20 Справа № 209/591/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Байбара Г. А. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
        головуючого – Пищиди М.М.
        суддів – Ткаченко І.Ю., Каратаєвої Л.О.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,-
                                В С Т А Н О В И Л А:
       У лютому 2020 року позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
       В обґрунтування позову посилалася на те, що вона та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі з 21 вересня 1996 року та мають неповнолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
       Сімейне життя між нею та відповідачем поступово погіршувалося, що призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин, бо кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю. 
       Вони разом не проживають, сімейно шлюбні відносини не підтримують, спільне господарство не ведуть. Діти проживають разом з нею, у добровільно порядку відповідач не надає допомогу на їх утримання.
       Враховуючи зазначене, позивачка просила суд розірвати шлюб між нею та відповідачем ОСОБА_1 , зареєстрований 21 вересня 1996 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану виконкому Дніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, за актовим записом № 629.
       Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу — задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 21 вересня 1996 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану виконкому Дніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, актовий запис № 629. Вирішено питання щодо судового збору.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. 
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає запотрібне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
       Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 21 вересня 1996 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану виконкому Дніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, за актовим записом № 629, що підтверджується свідоцтвом про одруження (а.с. 6).
       Сторони мають малолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 7).
       В позовній заяві та в судовому засіданні позивачка стверджувала, що вона та відповідач припинили сімейно-шлюбні відносини, ведення спільного господарства та з 06 січня 2020 року мешкають окремо один від одного.
       Відповідач також підтвердив те, що з січня 2020 року вони з дружиною спільно не мешкають, а у своїй заяві про відкладення розгляду справи вказав, що 07 січня 2020 року позивачка разом з дочкою ОСОБА_5 залишили зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
       Таким чином, судом встановлено, що з січня 2020 року сторони разом не проживають, спільне господарство не ведуть, а малолітня дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає разом з позивачкою ОСОБА_2 . На утримання дитини з відповідача на користь позивачки в судовому порядку стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частини доходів відповідача, що підтвердила в судовому засіданні позивачка, та не заперечувалося відповідачем, про що він вказав у своїй заяві про відкладення розгляду справи.
       Оскільки відповідач заперечував проти розірвання шлюбу і мав намір зберегти сім`ю, судом, згідно ст. 111 СК України, приймалися заходи для примирення подружжя шляхом надання їм строку для примирення, але сторони не примирилися та позивачка не бажає збереження шлюбу.
        ОСОБА_2 наполягає на розірванні шлюбу, стверджуючи, що наданий судом строк для примирення позитивних результатів не дав, вони з відповідачем не примирилися, а в теперішній час вона створила нову сім`ю з іншим чоловіком, з яким спільно мешкає, а тому збереження шлюбу з відповідачем буде суперечити її інтересам.
       Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сімейно-шлюбні відносини припинені, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тому суд першої інстанції дійшов висновку, що сім`я сторін розпалася остаточно та не може бути відновлена.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
       Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
       Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
       Згідно з ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України.
       За змістом ч.3 ст.109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.
       Відповідно до ч.1 ст.110, ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
       При цьому, слід зазначити, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інших обставин життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
       У пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
       Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. 
       Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Враховуючи, що позивачка не бажає миритися з відповідачем, примирення між ними до цього часу не відбулося, та позивачка не виявила намір на збереження сім`ї, суд не може примусити її зберегти шлюб, оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
       Колегія суддів вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивачки.
       Таким чином, ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, про те що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, оскільки перебування її у шлюбі з відповідачем не ґрунтується на принципі вільного волевиявлення, врахувавши при цьому що судом був наданий строк для примирення, але сторони не примирилися.
       Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.
       На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
       Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 вересня 2020 року — залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.
       Судді: