14.12.20
22-ц/812/2107/20
Єдиний унікальний номер справи 488/2216/19
Провадження № 22-ц/812/2107/20                                  Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.

П О С Т А Н О В А
                                                         іменем України
14 грудня 2020 року                                                                              м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:
головуючого Лисенка П.П.,
суддів: Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,
переглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства страхова компанія «ЄВРОІНС УКРАЇНА» рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва, ухвалене у приміщенні того ж суду 15 жовтня 2020 року, під головуванням судді Селіщевої Л.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства страхова компанія «ЄВРОІНС УКРАЇНА» та ОСОБА_2 про відшкодування збитків, завданих внаслідок ДТП,

у с т а н о в и л а :

22 травня 2020 року ОСОБА_1 пред`явив до ПрАТ СК «ЄВРОІНС УКРАЇНА» та ОСОБА_2 зазначений позов, який обґрунтовував наступним.
Він є власником автомобіля «ACURA», 2016 року випуску, державний реєстраційний номер  НОМЕР_1 .
01 серпня 2018 року о 18.10 годині, водій ОСОБА_2 керував транспортним засобом Opel, державний номер НОМЕР_2 в м. Миколаєві, по вул. Херсонське шосе в районі перехрестя вул. 5 Лінія, був неуважним, не зайняв відповідного крайнього лівого положення на проїзній частині для здійснення маневру повороту ліворуч, змінив свій напрямок руху вліво та допустив зіткнення з транспортним засобом ACURA, державний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 , що рухався ліворуч у попутному напрямку. В результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 січня 2019 року, залишеною без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 27 лютого 2019 року, винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, було визнано відповідача по даній справі -  ОСОБА_2 .
       Забезпечений транспортний засіб «Опель» р/н  НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_2 , цивільно-правовою відповідальністю в ПрАТ СК «ЄВРОІНС УКРАЇНА» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/2044771.
12 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ СК «ЄВРОІНС УКРАЇНА» з повідомленням про випадок та подав заяву на страхове відшкодування.
До повідомлення ним було додано Акт здачі-прийняття робіт від 17 серпня 2018 року на суму 53 676 гривень 25 копійок та заказ-наряд про вартість фари на пошкоджений автомобіль у сумі 38 450 гривень, оскільки автомобіль на час звернення до страхової компанії вже був відремонтований.
24 квітня 2019 року ОСОБА_1 було відмовлено у страховому відшкодуванні.
    Посилаючись на викладені обставини, просив стягнути на свою користь з ПрАТ СК «ЄВРОІНС УКРАЇНА» страхове відшкодування у сумі 91 126 гривень 25 копійок та з ОСОБА_2 стягнути франшизу у розмірі 1 000 гривень. Крім того просив стягнути на свою користь судові витрати, пропорційно до сум задоволених позовних вимог.
Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15 жовтня 2020 року позов задоволено у повному обсязі. 
З відповідача ПрАТ СК «ЄВРОІНС УКРАЇНА» на користь позивача стягнуто у відшкодування збитків, завданих внаслідок ДТП - 91 126 гривень 25 копійок та судові витрати у розмірі – 5 256 гривень 23 копійки, а всього на загальну суму 96 382 гривні 48 копійок.
Стягнуто з  ОСОБА_2 на користь позивача франшизу у розмірі - 1 000 гривень та судові витрати у розмірі – 5 256 гривень 23 копійки, а всього на загальну суму – 6 256 гривень 23 копійки.
Не погодившись з зазначеним рішенням, ПрАТ СК «ЄВРОІНС УКРАЇНА» подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі.
Скаргу обґрунтовувало невідповідністю висновків суду обставинам справи та положенням чинного законодавства.
Представником позивача ОСОБА_3 надано відзив на апеляційну скаргу, в якому не визнаючи доводи апеляційної скарги, просив залишити рішення суду І інстанції без змін.
Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази, колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційну скаргу ПрАТ СК «ЄВРОІНС УКРАЇНА» слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1 інстанції - без змін, оскільки суд ухвалив його у відповідності з нормами діючого законодавства.
Задовольняючи позов ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що, повідомлення про настання події, що може бути визнане страховим випадком та заяву про виплату страхового відшкодування позивач подав до ПрАТ СК «ЄВРОІНС УКРАЇНА» подав вчасно, після того, як у судовому порядку довів свою невинуватість у вчиненні ДТП, а відтак і отримав право на отримання страхового відшкодування. Ці обставини суд визнав поважними, а збитки - підтвердженими.
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду погоджується з встановленими судом 1 інстанції обставинами та правовідносинами, його висновки щодо результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними. 
Вирішуючи спори даної категорії, суди повинні беззастережно дотримуватися вимог цивільно-процесуального закону, зокрема, ст. ст. 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року “Про судове рішення у цивільній справі”.
Згідно них, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. 
Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77-78, ч. ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 
Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. 
Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач – для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.
Оскаржене рішення районного суду у повній мірі відповідає виписаному. 
В силу статей 23, 1166, 1187 ЦК України, пунктів 4-6, 14-15 Постанова ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки».
Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, слід мати на увазі, що шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
При цьому, положення статті 625  ЦК України не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов`язанням, яке виникає з договірних зобов`язань. 
З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).
Якщо обидві сторони є володільцями джерела підвищеної небезпеки, то шкода відшкодовується за загальним правилами про цивільну відповідальність, тобто в залежності від вини сторони. 
При визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК України. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди.
Ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.
Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків).
У разі якщо на час виконання рішення суду про відшкодування шкоди, виправлення пошкодження за одержані за рішенням суду кошти зросли ціни на майно або роботи, на придбання чи проведення яких було присуджено відшкодування, потерпілий із цих підстав може заявити додаткові вимоги до особи, відповідальної за шкоду, якщо не було його вини в тому, що виконання проводилося вже після зростання цін і тарифів.
Якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.
Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.
У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди.
Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.
Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату).
До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом № 1961-IV.
Закон № 1961-IVрегулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункти 1.4, 1.7 статті 1).
За вимогами статті 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).
Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IVстраховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
У Законі № 1961-IV детально регламентовано дії водія,транспортного засобу, причетного до дорожньо транспортної пригоди, тобто потерпілого, так і страховика.
У пункті 33.1.4 статті 33 Закону № 1961-IV передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, ? МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.
Крім того, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) заяву про страхове відшкодування (пункт 35.1 статті 35).
Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону № 1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.
Відповідно до пунктів 37.1.1, 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є:
-  навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону;
- неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.
При цьому зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає.
Із аналізу наведених норм спеціального Закону № 1961-IV можна зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування  передбачені у статті 37 Закону № 1961-IV, їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.
Тому саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування.
Разом з тим у Законі № 1961-IV прямо не передбачено, що встановлено досудовий порядок урегулювання спору. Не зазначено про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування.
Тому у контексті вказаних обставин справи можна зробити висновок, що у Законі № 1961-IV не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.
У будь-якому разі строк звернення обмежується щодо стягнення майнової шкоди річним строком.
Інших обмежень щодо порядку звернення із заявою про виплату страхового відшкодування норми Закону № 1961-IV не містять.
У разі звернення із заявою безпосередньо до суду, страховик з цього моменту має діяти відповідно до статті 36 Закону № 1961-IV, та не позбавлений можливості, у разі відсутності заперечень проти позову, його визнати та сплатити страхове відшкодування.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19), зазначено, що у системному зв`язку зі статтею 36 вимоги підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом 1 інстанції, 01 серпня 2018 року о 18.10 годині, водій ОСОБА_2 керував транспортним засобом Opel, державний номер НОМЕР_2 в м. Миколаєві, по вул. Херсонське шосе в районі перехрестя вул. 5 Лінія, був неуважним, не зайняв відповідного крайнього лівого положення на проїзній частині для здійснення маневру повороту ліворуч, змінив свій напрямок руху вліво та допустив зіткнення з транспортним засобом ACURA, державний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 , що рухався ліворуч у попутному напрямку. В результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження (а.с. 2-3).
Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 січня 2019 року, залишеною без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 27 лютого 2019 року, винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, було визнано відповідача по даній справі -  ОСОБА_2 (а.с. 7, 16).
     Забезпечений транспортний засіб «Опель» р/н  НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_2 , цивільно-правовою відповідальністю в ПрАТ СК «ЄВРОІНС УКРАЇНА» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/2044771 (а.с. 46).
12 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ СК «ЄВРОІНС УКРАЇНА» з повідомленням про випадок та подав заяву на страхове відшкодування (а.с. 17-18, 20).
До повідомлення ним було додано Акт здачі-прийняття робіт від 17 серпня 2018 року на суму 53 676 гривень 25 копійок та заказ-наряд про вартість фари на пошкоджений автомобіль у сумі 38 450 гривень, оскільки автомобіль на час звернення до страхової компанії вже був відремонтований (а.с. 21, 22).
Відповідно до повідомлення ПрАТ СК «ЄВРОІНС УКРАЇНА» та акту № В-22436/19, ОСОБА_1 було відмовлено у виплаті страхового відшкодування, оскільки страховою компанією не можливо встановити пошкодження, так як автомобіль на час звернення вже був відремонтований.
До того ж, ПрАТ СК «ЄВРОІНС УКРАЇНА» наголошено, що потерпілим пропущено семиденний строк, протягом якого потрібно повідомити страхову компанію про випадок та зберігати пошкоджене майно в тому стані, в якому воно знаходилося після ДТП, а за такого потерпілим порушено норми Закону, тому виплаті страхового відшкодуванні йому відмовлено (а.с. 24-25).
Згідно висновку судової авто товарознавчої експертизи транспортного засобу № 20-1 від 24.03.2020 р., яка проводилась експертом Миколаївського відділення ОНДІСЕ на підставі ухвали Корабельного районного суду м. Миколаєва від 04.12.2019 р., - сума матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «ACURA» р/н НОМЕР_1 , станом на серпень 2018 року складає – 123 071 гривень 69 копійок. Вартість відновлювального ремонту цього автомобіля, станом на серпень 2018 року становить – 89 395 гривень 19 копійок. 
Оскільки позивачем заявлені вимоги по відшкодуванню матеріальної шкоди, які він витратив на відновлення свого автомобіля у сумі 92 126 гривень 25 копійок, то виходячи з викладених обставин, їх і слід стягнути з ПрАТ СК «ЄВРОІНС УКРАЇНА», а суму франшизи – з ОСОБА_2 .
Зазначені вище обставини, щодо розміру матеріальної шкоди, роблять висновки суду І інстанції такими, що можна вважати підтвердженими належними та допустимими доказами, а спір – вирішеним у законний спосіб захисту.
Іншого відповідач належними та допустимими доказами не довів, хоча за процесуальним законом, то є її обов`язком.
Щодо доводів особи, яка подала апеляційну скаргу, стосовно пропуску семиденного терміну на звернення до страхової компанії за відшкодуванням, то вони не можуть слугувати відмові у відшкодуванню збитків, адже законодавством встановлений інший термін, а саме - в один рік, протягом якого особа має право звернутися за відшкодуванням матеріальної шкоди, будь то до страхової компанії будь то до суду за захистом свого права. І лише сплив вказаного строку, позбавляє страхову компанію обов`язку сплатити страхове відшкодування. Інше, було б нівелюванням самої сутті страхової діяльності, що є неприпустимим. 
ОСОБА_1 позов поданий в межах річного терміну, а за такого він підлягав задоволенню, що вірно і констатував суд І інстанції в своєму рішенні. 
За такого, колегія вважає, рішення є вірним та обґрунтованим, а тому підстав для його скасування чи зміни - немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:
  
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства страхова компанія «ЄВРОІНС УКРАЇНА» залишити без задоволення, а рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15 жовтня 2020 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.
Головуючий                                                    П.П.Лисенко  
Судді:                                                                    Н.В. Самчишина
                                                      
                                                                                Т.В. Серебрякова
________________________________________________________
Повний текст постанови складено 15 грудня 2020 року.