СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" листопада 2020 р.                                                          Справа № 922/1450/20  

Колегія суддів у складі: 
головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Істоміна О.А., суддя  Пелипенко Н.М. 
за участю секретаря судового засідання Полупан Ю.В.
за участю представників:
позивача - адвоката Гур`єва А.А. (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №2064 від 18.01.2017, довіреність № б/н від 01.04.2020)
відповідача - адвоката Гриценка В.Є. (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серія ОД №003185 від 21.02.2018, ордер серія ОД №628979 від 31.08.2020)
третя особа - не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Бедевельського Богдана Андрійовича, Закарпатська обл., Тячівський р-н, село Лази (вх. № 2320 Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 12.08.2020 у справі № 922/1450/20 (суддя Пономаренко Т.О.; повне рішення складено 25.08.2020)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАРА» (офіційна адреса: 72311, Запорізька обл., м. Мелітополь, Каховське Шосе, б.38; адреса для листування: 61002, м. Харків, вул. Маршала Бажанова, б. 4/36; код ЄДРПОУ: 19273338)
до Фізичної особи-підприємця Бедевельського Богдана Андрійовича ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_1 )
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 )
про стягнення компенсації за порушення авторських прав та зобов`язання надати інформацію
ВСТАНОВИЛА:

13 травня 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАРА» (далі - ТОВ «ТАРА»; позивач) звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Бедевельського Богдана Андрійовича (далі - ФОП Бедевельський Б.А.; відповідач) про:
-стягнення з ФОП Бедевельського Б.А. суми  компенсації за порушення авторських прав в розмірі потроєної паушальної суми винагороди у розмірі 60000,00 грн.; 
-зобов`язання ФОП Бедевельського Б.А. надати у письмовій формі інформацію (документи) щодо третіх осіб, задіяних у виробництві та розповсюдженні контрафактних товарів із зображенням логотипу «ТАРА», та про канали їх розповсюдження; 
-стягнення з ФОП Бедевельського Б.А. штрафу у розмірі 6000,00 грн. до Державного бюджету України, що становить 10% суми, яка підлягає стягненню на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАРА». 
Судові витрати позивач просив покласти на відповідача.
Позовні вимоги мотивовано тим, що ТОВ «ТАРА» належать виключні майнові акторські права на твір образотворчого мистецтва (малюнок) в паперовому та електронному вигляді,  графічне зображення логотипу «ТАРА» та виключні майнові права на торговельну марку «ТАРА». Водночас, під час провадження своєї господарської діяльності відповідач здійснив розповсюдження в мережі Інтернет товару (дисків зчеплення МТЗ-80) з контрафактним зображенням логотипу «ТАРА», чим порушив вимоги ст. 426 Цивільного кодексу України, ст. 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права» та виключні майнові авторські права позивача, а тому повинен нести встановлену чинним законодавством  відповідальність.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 12.08.2020 у справі № 922/1450/20 позов задоволено повністю. Стягнуто з ФОП Бедевельського Б.А. на користь ТОВ «ТАРА» суму компенсації за порушення авторських прав у розмірі потроєної паушальної суми винагороди, що становить 60000 (шістдесят тисяч) грн. 00 коп. Зобов`язано ФОП Бедевельського Б.А. надати у письмовій формі ТОВ «ТАРА» інформацію (документи) щодо третіх осіб, задіяних у виробництві та розповсюдженні контрафактних товарів із зображенням логотипу «ТАРА» та про канали їх розповсюдження. Стягнуто з ФОП Бедевельського Б.А. штраф у розмірі 6000 (шість тисяч) грн. 00 коп. до Державного бюджету України. Стягнуто з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору у розмірі 4204 (чотири тисячі двісті чотири) грн. 00 коп. 
Рішення суду обґрунтоване тим, що обставини справи та надані позивачем на їх підтвердження належні, допустимі, достовірні докази у своїй сукупності підтверджують факт належності позивачу виключних майнових авторських прав на твір образотворчого мистецтва, логотип « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та на торговельну марку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », а також факт неправомірного використання об`єктів даних прав відповідачем, що зумовлює задоволення позовних вимог у даній справі в повному обсязі.
Відповідач із даним рішенням суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що при вирішенні спору місцевий господарський суд не дотримався вимог статей 86, 236 ГПК України щодо прийняття судового рішення на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, що унеможливило встановлення усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, фактично не дослідив та не оцінив зміст правовідносин, не з`ясував справжню природу характеру правопорушення, не виокремив елементи, які є домінуючими і спричинили спірне правове відношення, не надав повну юридичну оцінку доказам у справі, що призвело до передчасних висновків про задоволення позову. Відповідач просить рішення суду першої інстанції у даній справі скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Понесені відповідачем судові витрати скаржник просить покласти на позивача.
Доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до такого:
-судом першої інстанції не з`ясовано, чи діє від імені та інтересах відповідача - ФОП Бедевельського Б.А. зазначений в акті огляду електронної поштової скриньки від 07.04.2020 відправник електронних листів із відповідними вкладеннями (накладною та рахунком на оплату) - ОСОБА_4 («БП-Агро»);
-суд не звернув увагу на те, що видаткова накладна № 0002044 від 02.04.2020, яка надійшла на електронну адресу представника ТОВ «ТАРА» - Гур`єва А.А. і яка була отримана останнім через відділення нової пошти разом із товаром (дисками зчеплення МТЗ-80) - відрізняються, зокрема в останній у розділі «Спосіб оплати» зазначено: «на карту ПриватБанку 5168 7574 0178 0814 Вайнагій Михайло», проте з квитанції на оплату товару  вбачається, що таку було здійснено на рахунок Бедевельського Б.А. ;
-видаткова накладна № 0002044 від 02.04.2020, котра була отримана представником позивача 08.04.2020 разом із замовленими дисками зчеплення МТЗ-80 у відділенні пошти,  не використовувалась у господарській діяльності відповідача та не підписувалася ФОП Бедевельским Б.А., що виключає участь відповідача у правовідносинах з приводу продажу зазначеного товару, але суд першої інстанції вийшов за межі своїх повноважень та самостійно, без проведення відповідних судових експертиз встановив, що підпис на цьому документі дійсно належить відповідачу;
-наявність відбитку печатки на видатковій накладній № 0002044 від 02.04.2020 не доводить того факту, що остання була засвічена саме відповідачем, оскільки згідно ч. 3 ст. 58-1 Господарського кодексу України наявність або відсутність відбитка печатки суб`єкта господарювання на документі не створює юридичних наслідків, що судом першої інстанції було проігноровано;
-оскільки відповідач не вчиняв господарської операції згідно накладної № 0002044 від 02.04.2020, тому сплачені представником позивача кошти на рахунок ФОП Бедевельського Б.А., і були повернуті їх відправникові, як помилково сплачені;
-висновки місцевого господарського суду щодо розповсюдження (продажу) відповідачем диску зчеплення МТЗ-80 із зображенням логотипу «ТАРА», як контрафактного товару, є передчасними, неконкретизованими і такими, що не ґрунтуються на наявних у матеріалах справи та досліджених судом доказах, що підтверджується висновком Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладеним у постанові від 08 липня 2019 року у справі № 922/2507/18, де стороною також виступало ТОВ «ТАРА»;
-суд першої інстанції не встановив та не конкретизував в чому саме полягало використання малюнку, як твору образотворчого мистецтва у співвідношенні до його розміщення на товарі та упаковці; не встановив суттєві ознаки малюнку, який розміщений як на товарі, так і на упаковці (використаною відповідачем), та порівняв їх із сукупністю суттєвих ознак твору образотворчого мистецтва (малюнку), графічного зображення зареєстрованого логотипу «ТАРА» (за зовнішнім виглядом, зовнішнім оформленням, кольором, формою, розміром тощо), що належить позивачу. За результатами порівняння суд мав визначити, чи співпали будь-які ознаки та чи є малюнки ідентичними або схожими, але не ідентичними. Проте в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували або спростовували наявність чи відсутність суттєвих ознак твору образотворчого мистецтва (малюнка). При цьому в судовому засіданні судом першої інстанції було досліджено лише фотокопії оригінального та підробленого диску зчеплення, без огляду оригіналів.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.09.2020 для розгляду справи № 922/1450/20 сформовано судову колегію у складі: головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Істоміна О.А., суддя Пелипенко Н.М.
Ухвалою суду від 13.10.2020 відкрито апеляційне провадження у справі № 922/1450/20 з розгляду апеляційної скарги ФОП Бедевельського Б.А. на рішення Господарського суду Харківської області від 12.08.2020. Встановлено іншим учасникам справи строк до 29.10.2020 (включно) для подання до суду відзивів на апеляційну скаргу. Справу № 922/1450/20 призначено до розгляду на 10.11.2020 о 12:00 год. Участь сторін у судовому засіданні вирішено визнати необов`язковою. 
Ухвалою суду від 19.10.2020 задоволено клопотання ФОП Бедевельського Б.А. (вх. № 9845 від 15.10.2020) про участь його представника у судовому засіданні 10.11.2020 о 12:00 год. в режимі відеоконференції при розгляді справи 922/1450/20. Доручено Господарському суду Одеської області (проспект Шевченка, 29, місто Одеса, 65119) забезпечити проведення зазначеної відеоконференції.
29.10.2020, тобто у визначені судом строки, представником позивача засобами поштового зв`язку направлено відзив на апеляційну скаргу, який надійшов до суду 30.10.2020 за вх. № 10447, в якому позивач вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було всебічно, об`єктивно та повно досліджено наявні у матеріалах справи докази, а також правильно надано правову кваліфікацію відносинам сторін, тому апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.
В обґрунтування своєї правової позиції у справі позивач посилається на те, що:
-надані ним в підтвердження позовних вимог докази повністю відповідають критеріям належності, допустимості, достатності та вірогідності (ст.ст. 76-79 ГПК України) аби засвідчити наявність у ТОВ «ТАРА» виключних майнових авторських прав та ідентифікувати ФОП Бедевельського Б.А., як належного відповідача та довести факт порушення ним авторських прав позивача;
-відповідачем не надано жодних доказів правомірності використання вказаних у позовній заяві творів образотворчого мистецтва та не спростовано презумпцію винного завдання шкоди;
-відповідачем не заявлялося клопотання про витребування оригіналів доказів (дисків зчеплення) у порядку ч. 6 ст. 91 ГПК України;
-факт розповсюдження відповідачем контрафактного товару підтверджується квитанцією відділення банківської установи та видатковою накладною, що спростовує доводи скаржника про відсутність правовідносин з купівлі-продажу цього товару;
-повернення відповідачем коштів, як помилково сплачених, не має жодного впливу на розгляд справи;
-аргументи відповідача про невстановлення позивачем та судом кола осіб, причетних до продажу товару із зображенням малюнку «ТАРА», невідповідність товаророзпорядчих документів встановленим вимогам та інше, носять хаотичний і безсистемний характер та взагалі не стосуються предмету доказування у справі, а отже є юридично неспроможними;
-незважаючи на те, що ТОВ «ТАРА» приймало участь у справі № 922/2507/18, висновки постанови Верховного суду у складі Касаційного господарського суду від 08.07.2019 у цій справі не можуть бути застосовані при вирішенні даної справи № 922/1450/20;
-питання про необхідність проведення судової експертизи у справі № 922/1450/20 відповідачем у суді першої інстанції не порушувалося.
Позивач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін та покласти понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції на відповідача.
Поряд із цим позивач на підставі ст.ст. 123, 125, 126 ГПК України заявив, що у зв`язку з апеляційним розглядом справи № 922/1450/20, ним було фактично понесено витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн., на підтвердження чого надав копію додаткової угоди № 3 від 09.090.2020 до Договору про надання професійної правничої допомоги № 01/04/2020 від 01.04.2020, копію платіжного доручення про оплату професійної правничої допомоги в сумі 7000 грн., копію довіреності представника ТОВ «ТАРА» б/н від 01.04.2020. 
09.11.2020 уповноваженим представником ФОП Бедевельського Б.А. - адвокатом Гриценко В.Є. подано клопотання (вх.№ 10812 від 09.11.2020), в якому відповідач просить призначити у справі № 922/1450/20 судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручити Харківському науково-дослідному інституту судових експертиз ім.засл. професора М.С.Бокаріуса. На вирішення експерта  відповідач просить поставити таке питання: 
-чи належить підпис, виконаний на видатковій накладній №0002044 від 02 квітня 2020 року Бедевельському Богдану Андрійовичу ? 
Апеляційне провадження у справі № 922/1450/20 відповідач просить зупинити на час проведення експертизи.
Відповідно до статті 113 Господарського процесуального кодексу України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.
Відповідно до частини другої статті 258 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, клопотання особи, яка подала скаргу.
Тобто строк для подачі клопотань, які стосуються предмету розгляду, до суду апеляційної інстанції встановлено законом, а саме - разом з апеляційною скаргою.
За приписами частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом (частина друга статті 207 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно зі статтею 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Водночас, скаржник, звертаючись із клопотанням про призначення у справі № 922/1450/20 судової почеркознавчої експертизи, пропустив строк, встановлений законом для подачі цього клопотання. А тому таке клопотання колегія суддів апеляційної інстанції залишає без розгляду на підставі статей 118, 207, 258 Господарського процесуального кодексу України.
Представник третьої особи в судове засідання 10.11.2020 не з`явився. Про дату та час судового засідання третя особа обізнана належним чином, про що свідчить наявне у справі зворотне  повідомлення (том 1 аркуш справи 112).
Відповідно до частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
В судовому засіданні 10.11.2020 уповноважений представник відповідача надав усні пояснення по справі, просив задовольнити апеляційну скаргу. 
Уповноважений представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив залишити оскаржуване відповідачем рішення суду першої інстанції без змін.
Отже, апеляційним господарським судом, у відповідності до пункту 4 частини п`ятої статті 13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, у межах строку, встановленого статтею 273 Господарського процесуального кодексу України.
В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі та пояснення учасників справи у відповідності до приписів частини першої статті 210 Господарського процесуального кодексу України. 
Відповідно до частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами частини другої цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши та проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи, розглянувши справу в порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України, заслухавши у судовому засіданні 10.11.2020 уповноважених представників позивача та відповідача, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.
Згідно частин першої та другої статті 4 Господарського процесуального кодексу  України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом   порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. 
Завданням суду при здійсненні правосуддя є захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.
За змістом положень вказаних норм, правом на пред`явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.
Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Позивач наполягає на порушенні його виключного авторського права відповідачем, що стало підставою для звернення до суду за їх захистом. 
Позивач стверджує, що він  завжди піклувався про створення позитивного іміджу та дотримання високих стандартів якості товарів, які виробляються під брендом «ТАРА», але наразі занепокоєний, оскільки поведінка відповідача може заплямувати бездоганну ділову репутацію компанії позивача, що створить передумови для зниження комерційної привабливості товарів під брендом «ТАРА» серед потенційних дистриб`юторів, а також кінцевих споживачів. У спірному випадку виявлена представниками ТОВ «ТАРА» продукція, яку розповсюджує відповідач, не лише порушує права інтелектуальної власності, а й може бути небезпечною як для сільгосптехніки, для якої вона призначена, так для здоров`я і життя людей, які її експлуатують, адже особи, що виготовляють та розповсюджують диски зчеплення МТЗ-80 з неправомірним використанням логотипу «ТАРА», намагаються видати низькоякісний та небезпечний товар за оригінальний.
Предметом даного судового розгляду є вимога позивача про стягнення з відповідача суми компенсації за порушення авторських прав в розмірі потроєної паушальної суми винагороди, що становить 60000,00 грн., у зв`язку із порушенням ФОП Бедевельським Б.А. виключних авторських прав ТОВ «ТАРА» шляхом розповсюдження  (продажу) контрафактного товару (дисків зчеплення МТЗ-80), на якому незаконно (без відповідного дозволу) розміщено зображення малюнку ТОВ «ТАРА» (на самому товарі та на упаковці). Також вимоги позивача полягають у стягненні з відповідача штрафу у розмірі 6000,00 грн. до Державного бюджету України та зобов`язання ФОП Бедевельського Б.А. надати позивачу  у письмовій формі інформацію (документи) щодо третіх осіб, задіяних у виробництві та розповсюдженні контрафактних товарів із зображенням логотипу «ТАРА», та про канали їх розповсюдження.
Відповідно до частин першої та другої статті 418 Цивільного кодексу  України право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об`єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом.
Особа, яка має виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності, може використовувати цей об`єкт на власний розсуд, з додержанням при цьому прав інших осіб; використання об`єкта права інтелектуальної власності іншою особою здійснюється з дозволу особи, яка має виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності, крім випадків правомірного використання без такого дозволу, передбачених цим Кодексом та іншим законом; умови надання дозволу (видачі ліцензії) на використання об`єкта права інтелектуальної власності можуть бути визначені ліцензійним договором, який укладається з додержанням вимог цього     Кодексу     та іншого закону (частини друга - четверта статті 426 Цивільного кодексу України).
Згідно із статтею 440 Цивільного кодексу України майновими правами інтелектуальної власності на твір є: 1) право на використання твору; 2) виключне право дозволяти використання твору; 3) право перешкоджати неправомірному використанню твору, в тому числі забороняти таке використання; 4) інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.     Майнові права на твір належать його авторові, якщо інше не встановлено договором чи законом.
Відповідно до статті 441 Цивільного кодексу України    використанням твору є його  опублікування (випуск у світ); відтворення будь-яким способом та у будь-якій формі; переклад;  переробка, адаптація, аранжування та інші подібні зміни; включення складовою частиною до збірників, баз даних, антологій, енциклопедій тощо;  публічне виконання; продаж, передання в найм (оренду) тощо; імпорт його примірників, примірників його перекладів, переробок тощо.  Використанням твору є також інші дії, встановлені законом.
Передача права на використання твору іншим особам може здійснюватися на основі авторського договору про передачу виключного права на використання твору або на основі авторського договору про передачу невиключного права на використання твору. 
Положеннями статті 435 Цивільного кодексу України передбачено, що первинним суб`єктом авторського права є автор твору. За відсутності доказів іншого     автором твору вважається фізична особа, зазначена звичайним способом як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства). Суб`єктами авторського права є також інші фізичні та юридичні особи, які набули прав на твори відповідно до договору або закону.
Статтею 443 Цивільного кодексу України   встановлено, що використання твору здійснюється лише за згодою автора, крім випадків правомірного використання твору без такої згоди, встановлених цим Кодексом та іншим законом.
Відповідно до пункту «б» частини першої статті 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права», до майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) належить виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами.
Положенням пункту 8 частини третьої статті15 Закону України «Про авторське право і суміжні права» визначено, що розповсюдження творів є одними із способів використання творів.
Статтею 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» унормовано, що розповсюдження об`єктів авторського права і (або) суміжних прав - це будь-яка дія, за допомогою якої об`єкти авторського права і (або) суміжних прав безпосередньо чи опосередковано пропонуються публіці.
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 8 Закону України «Про авторське право і суміжні права» твір образотворчого мистецтва - це самостійний об`єкт авторського права.
Твором образотворчого мистецтва, у тому числі, є малюнок (стаття 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права»).
Статтею 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» визначено, що контрафактний примірник твору - це примірник твору, відтворений і/або розповсюджуваний з    порушенням авторського права.
Відповідно до пункту 44 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 04.06.2010 «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав», розповсюдження контрафактних примірників творів порушенням авторського права дає підстави для судового захисту. Особа, яка розповсюджує об`єкти авторського права і (або) суміжних прав без дозволу суб`єкта такого права, несе відповідальність за порушення виключних прав на цей твір і в тому випадку, коли контрафактну продукцію нею отримано за договорами з третіми особами.
Згідно пунктів «а», «б» статті 50 Закону України «Про авторське право і суміжні права», порушеннями авторського права є вчинення будь-якою особою дій, які порушують майнові права суб`єктів авторського права, визначені статтею 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права», а також піратство у сфері авторського права.
За вимогами частин першої, третьої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до частини першої статті 77 Господарського процесуального кодексу  України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Колегія суддів зазначає, що з огляду на характер та предмет спору у цій справі, направлених на захист авторського права, позивач повинен довести при її розгляді   такий юридичний факт, як належність йому авторського права, а також факт використання об`єктів даних прав відповідачем. 
Натомість відповідач у цьому спорі має довести те, що ним повністю дотримані вимоги Цивільного кодексу України та приписи Закону України «Про авторське право і суміжні права» при використанні ним твору, адже в протилежному випадку останній є вважатиметься порушником авторського права, для якого настають наслідки, передбачені цими законодавчими актами. Крім того, відповідач повинен спростувати в межах цієї справи визначену цивільним законодавством презумпцію винного заподіяння шкоди (стаття  1166 Цивільного кодексу України).
Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, 03.02.2014 між Фізичною особою ОСОБА_3 (автор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТАРА» (правонабувач) було укладено договір про передачу виключних майнових авторських прав на твір, відповідно до умов якого автор передає правонабувачу на строк, визначений цим договором, усі виключні майнові авторські права на твір (твір образотворчого мистецтва (малюнок), графічне зображення логотипу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який міститься у додатку № 1 до договору і є його невід`ємною частиною, а правонабувач набуває їх та сплачує автору винагороду (роялті) одноразово у розмірі 20000,00 грн. (том 1 аркуші справи 20-24).
Враховуючи пункт 1.1. Договору сторони погодили, що автор передає правонабувачу виключні майнові авторські права, що встановлює право набувача на власний розсуд, на строк даного договору, на території всього світу самостійно та/або разом з третіми особами здійснювати використання твору та/або окремої його частини (у тому числі оригінальної назви), а також надавати дозвіл або забороняти використання твору іншим особам, що передбачає:
-відтворення у будь - якій матеріальній формі (у тому числі цифровій);
-публічне виконання і публічне сповіщення;
-публічну демонстрацію і публічний показ;
-переробки, адаптації, переклад та будь - які інші подібні зміни;
-подання твору до загального відома (опублікування) публіки таким чином, що її представники можуть здійснити доступ до твору з будь - якого місця і у будь-який час за їх власним вибором (у тому числі за допомогою мережі Інтернет та/або інших новітніх цифрових технологій);
-включення твору як складову частину до збірників, антологій, енциклопедій та/або будь - яких інших творів;
-здавання в майновий найм і/або комерційний прокат;
-використання в якості комерційного найменування та/або торговельної марки;
-експортування та/або імпорт примірників твору;
-розповсюдження твору у будь - якій формі та будь яким способом;
-передання (відчуження) виключних майнові авторські права на твір будь - яким третім особам або іншим чином розпорядження ними;
-захист виключних майнових авторських прав на твір у судовому порядку, а також у будь - якій інший спосіб не заборонений законом;
-використання твору, дозволу або заборона використання твору іншим особам у будь - якій іншій формі та будь - яким іншим способом на те, що наведений вище перелік не є вичерпним.
Пунктом 2.2. Договору передбачено, що автор у повному обсязі передає права на твір право набувачу на строки, визначені цим договором, що передбачає виключне право останнього використовувати твір, дозволяти або забороняти використання твору іншим особам, а також передавати права на твір третім особам.
Відповідно до пункту 3.1. Договору, автор не зберігає за собою право використовувати твір, дозволять або забороняти використання твору іншим особам, а також передавати повністю або частково права на твір третім особам протягом строку, визначеного пунктом 9.1. Договору. Одноособовим власником прав на цей період є правонабувач.
Згідно з пунктом 4.1. Договору автор гарантує, зокрема, що твір є результатом його власної одноособовою творчої праці, не містять в собі будь-які запозичення та/або інші елементи, які можуть розглядатися як порушення авторських прав третіх осіб; на момент укладання даного Договору всі виключні майнові авторські права на твір належать винятково автору, нікому не передані, не продані, не відчужені будь-яким іншим способом, не є предметом застави, судового спору або претензій з боку третіх осіб; права на твір не будуть передані автором третім особам протягом строку дії Договору.
Пунктом 9.1 Договору визначено, що даний договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2030 включно.
Таким чином, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «ТАРА» Договір про передачу виключних майнових авторських прав на твір від 03.02.2014 набув чинності, про що свідчить наявність підписів та печатки сторін на ньому, та є діючим на даний час.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно акта приймання - передачі від 03.02.2014, який є невід`ємною частиною договору, Фізична особа ОСОБА_3 передав, а Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАРА» прийняло та набуло виключні майнові авторські права на твір образотворчого мистецтва (малюнок), а також  на графічне зображення логотипу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в паперовому та електронному вигляді (том 1 аркуш справи 25).
Колегія суддів зазначає, що вищевказані обставини справи та надані позивачем до справи на їх підтвердження докази у своїй сукупності в повній мірі підтверджують належність позивачу авторських прав на малюнок логотипу «ТАРА», оскільки ані презумпція авторства ОСОБА_3 , ані дійсність Договору про передачу виключних майнових авторських прав на твір від 03.02.2014, ніким не спростовані у встановленому чинним законодавством порядку.
Отже, судом першої інстанції правильно встановлено, що наданими позивачем до справи належними доказами підтверджується факт належності позивачу виключних майнових авторських прав на твір образотворчого мистецтва, логотип « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та виключні майнові права на торговельну марку « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
Виключне право на використання твору автором (чи іншою особою, яка має авторське право) дозволяє йому використовувати твір у будь-якій формі і будь-яким способом. Виключне право автора (чи іншої особи, яка має авторське право) на дозвіл чи заборону використання твору іншими особами дає йому право дозволяти або забороняти, зокрема: відтворення творів, а також розповсюдження творів шляхом першого продажу.
Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАРА» є юридичною особою - виробником підшипників, зубчастих передач, елементів механічних передач, і приводів (основний); машин і устаткування для сільського та лісового господарства; обробленням металів та нанесення покриття на метали; механічне оброблення металевих виробів; оптовою торгівлею сільськогосподарськими машинами й устаткованням; роздрібною торгівлею, що здійснюється фірмами або через мережу Інтернет (том 1 аркуш справи 15-19).
Що стосується того, чи доведено позивачем у цій справі факт використання   відповідачем належного ТОВ «ТАРА» об`єкта авторських прав, то судом першої інстанції встановлено, а у ході апеляційного розгляду справи підтверджується таке.
Наприкінці березня 2020 року уповноваженими представниками   ТОВ «ТАРА» було виявлено факт пропозиції продажу у мережі Інтернет (веб-сайт https://bp-agro.com.ua/) у розділі «Запчасти для тракторов», у вкладці «МТЗ», підвкладка «Сцепление», товарів (дисків зчеплення МТЗ-80) вартістю 382,20 грн. за 1 одиницю із контрафактним зображенням малюнку «ТАРА». 
Позивачем одразу встановлено ознаки підробки на підставі суттєвих відмінностей зовнішнього вигляду упаковки товару від оригінального пакування, які визначені ТОВ «ТАРА», як заводом-виробником запчастин до сільгосптехніки, зокрема дисків зчеплення МТЗ-80). Крім того, вартість пропонованого диску зчеплення МТЗ-80 на сайті https://bp-agro.com.ua/ була нижчою на 30%.
За результатами встановленого порушення представником позивача було складено акту огляду веб-сайту https://bp-agro.com.ua/  у мережі Інтернет від 02.04.2020 (том 1 аркуш справи 27-30). 
02.04.2020 представником позивача на вищезазначеному веб-сайті було здійснено замовлення на придбання дисків зчеплення МТЗ-80 у кількості трьох одиниць. Процес замовлення товару було зафіксовано за допомогою технічних засобів.
Після цього на електронну поштову скриньку представника позивача 02.04.2020 надійшов електронний лист з електронної пошти ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вкладеннях до якого містилися видаткова накладна №0002044 від 02.04.2020 на суму 1203,93 грн. та рахунок на оплату №0001 від 02.04.2020 на суму 1203,93 грн., що підтверджується Актом  огляду від 07.04.2020 (том 1 аркуші справи 31-33). 
Посилання відповідача на необхідність з`ясування особи відправника цього електронного листа («БП-Агро, ОСОБА_4 ») та його пов`язаності з ФОП Бедевельським Б.А. на думку колегії суддів апеляційної інстанції є безпідставними та юридично неспроможними, оскільки на підставі вивчення змісту вищезазначених видаткової накладної та рахунку, судом встановлено, що постачальником дисків зчеплення згідно цих документів є саме ФОП Бедевельський Богдан Андрійович (код ЄДРПОУ: НОМЕР_1 ). 
Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за кодом 3111703659, діяльністю Фізичної особи-підприємця Бедевельського Богдана Андрійовича є оптова торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів; роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів; оптова торгівля сільськогосподарськими машинами й устаткованням; інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах; роздрібна торгівля одягом у спеціалізованих магазинах (основний); роздрібна торгівля взуттям і шкіряними виробами в  спеціалізованих магазинах; надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (том 1 аркуші справи 34-36).
Як свідчать матеріали справи, у видатковій накладній №0002044 від 02.04.2020 та рахунку на оплату №0001 від 02.04.2020, які отримані представником позивача на електронну адресу 02.04.2020, тобто одразу після здійснення ним замовлення товару через Інтернет-сайт, були зазначені саме відповідні банківські реквізити ФОП Бедевельського Б.А., на які слід перерахувати кошти в сумі 1203,93 грн. Водночас, розділ «Спосіб оплати» у зазначеній накладній №0002044 від 02.04.2020 взагалі не був заповнений і в ньому не було вказано інших осіб з відповідними реквізитами на оплату, що спростовує доводи відповідача з цього приводу, зазначені в апеляційній скарзі.  
В цей же день представник позивача згідно квитанції №0.0.1666695746.1 від 02.04.2020  здійснив  повну оплату замовленого на вищезгаданому сайті товару на банківський рахунок ФОП Бедевельського Б.А. у розмірі 1203,93 грн. із призначенням платежу: « 70-1601130 диск МТЗ сцепления (ТАРА) (том 1 аркуш справи 37), чим   спростовуються аргументи відповідача про відсутність правовідносин з купівлі-продажу цього товару. 
Поряд із цим колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в межах розгляду справи обґрунтовано встановлено який об`єкт інтелектуальної власності використано відповідачем, в чому саме полягало таке використання та визначено характер допущеного відповідачем порушення на підставі належних доказів, наявних у провадженні.
Так, згідно з частинами першою, другою статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд може встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами.
Разом з цим докази, які подаються до господарського суду, підлягають оцінці відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, за якою суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує. 
Відповідно до частини першої статті 96 Господарського процесуального кодексу України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо). Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу (частина друга статті 96 Господарського процесуального кодексу України).
Судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, а відповідачем не спростовано, що в якості засобу доказування у справах про захист авторського права може бути використаний відео-, аудіозапис процесу дослідження будь-якою заінтересованою особою сайту, стосовно якого є відомості використання його з порушенням авторських чи суміжних прав; такий запис, здійснений на електронному чи іншому носії (жорсткому диску комп`ютера, дискеті, диску для лазерних систем зчитування, іншому носії інформації), подається до суду із зазначенням того, коли, ким і за яких умов цей запис здійснено.
Як свідчать матеріали справи процес замовлення товару та його отримання у відділенні ТОВ «Нова пошта» було зафіксовано представником позивача за допомогою технічних засобів. Копія електронного доказу, а саме відеозапису на диску DVD-R з накладеним електронним цифровим підписом, додана до матеріалів позовної заяви, що у повній мірі відповідає вимогам статті 96 Господарського процесуального кодексу України (том 1 аркуш справи 73), тому твердження відповідача про неналежність доказів наданих позивачем, а саме диску з відеозаписом контрольної закупки, підлягають відхиленню.
Судом першої інстанції під звукозапис судового процесу було проведено розпаковку електронного доказу. За участі представників учасників справи здійснено перегляд вищезазначеного відеозапису та з`ясовано, що 08.04.2020 замовлені диски зчеплення МТЗ-80 було отримано представником позивача у відділенні ТОВ «Нова пошта» за адресою: м. Харків, вул. Польова, буд. 67.
Процес розрахунку за доставку товару, отримання товару, його розпаковка, відповідність придбаного товару та первинні товаророзпорядчі документи було зафіксовано за допомогою вищезазначеного відеозапису, на підставі чого складено акт від 08.04.2020 (том 1 аркуш справи 44).
У свою чергу колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що надані позивачем відеозаписи є належними та достатніми доказами фіксування подій, оскільки містять необхідні реквізити  електронного доказу (зокрема, фіксації дати та часу зйомки, місця події і місця їх створення) та засвідчені ЕЦП представника позивача. 
Дослідженням змісту квитанції банківської установи №0.0.1666695746.1 від 02.04.2020, якою було оплачено товар, та видаткової накладної №0002044 від 02.04.2020 (том 1 аркуші справи 37-38), судом першої інстанції встановлено, а колегією суддів перевірено, що розповсюдження (продаж) підроблених дисків зчеплення з контрафактним зображенням малюнку «ТАРА» фактично здійснює саме Фізична особа - підприємець Бедевельський Богдан Андрійович.
При дослідженні відеозапису на диску, наданого позивачем з накладеним електронним цифровим підписом, судом першої інстанції також було встановлено, що 08.04.2020, разом із замовленими дисками зчеплення МТЗ -80, представником позивача було отримано у відділенні ТОВ «Нова пошта» оригінал видаткової накладної №0002044 від 02.04.2020, з якої чітко вбачається проставлена печатка та підпис саме відповідача.
В матеріалах справи відсутні будь-які належні чи допустимі докази оскарження відповідної видаткової накладної відповідачем, як і відсутні висновки експертів щодо невідповідності даної печатки та підпису на видатковій накладній дійсним печатці та підпису відповідача.
Посилання відповідача на те, що підпис, який міститься на видатковій накладній №0002044 від 02.04.2020, йому не належить, вмотивовано відхилені судом першої інстанції, оскільки відповідач був обізнаний про наявність такої накладної, проте не здійснив жодної дії для захисту свого «порушеного» права, в той час як доведення відповідності чи не відповідності печатки та підпису відповідача покладається саме на останнього. При цьому відповідач не надав до справи жодного доказу втрати або викрадення своєї печатки   чи протиправного   використання його печатки іншими особами.
Твердження відповідача про те, що в судовому засіданні судом першої інстанції було досліджено лише фотокопії оригінального та підробленого диску зчеплення, без огляду оригіналів, що не дає змоги встановити наявність чи відсутність суттєвих ознак твору, судом апеляційної інстанції відхиляються, оскільки відповідачем не заявлялося клопотання про витребування оригіналів доказів (дисків зчеплення) у порядку частини шостої статті 91 Господарського процесуального кодексу України. 
Натомість колегією суддів з`ясовано, що відмінними рисами продукції, що виробляється ТОВ «ТАРА», є фірмова упаковка та обов`язкове лазерне маркування усіх дисків зчеплення МТЗ-80 номером з каталогу та торговим знаком «ТАРА», а також наявність на усіх дисках зчеплення заклепок із торговим знаком «ТАРА», що достеменно підтверджується фотокопіями упаковки оригінального товару із зображенням логотипу «ТАРА» та самого диску МТЗ-80.
Вивченням матеріалів справи судом першої інстанції обґрунтовано встановлено суттєві ознаки підробки (контрафактності) диску зчеплення МТЗ-80 із зображенням логотипу «ТАРА», що був придбаний у відповідача, на підставі суттєвих відмінностей зовнішнього вигляду упаковки товару оригінальному пакуванню, а також невідповідності каталожного номеру товару та елементів конструкції товару стандартам, які встановлені ТОВ «ТАРА» як заводом - виробником. Для встановлення вищезазначеного судом було досліджено фотокопії оригінального та підробленого товару (том 1 аркуші справи 40-43), а також  відеозапис, наданий позивачем.
Отже, колегія суддів вважає, що наявні у справі докази дозволяють ідентифікувати ФОП Бедевельського Б.А., як належного відповідача у цій справі, та доводять факт порушення ним авторських прав позивача.
Доводи відповідача про те, що позивачем не підкріплено жодними доказами факт незаконного розповсюдження відповідачем контрафактної продукції, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку.
На противагу аргументів позивача відповідач не представив судам першої та апеляційної інстанції доказів того, що він правомірно використовує зазначений твір образотворчого мистецтва у своїй діяльності, а також жодним чином не спростував визначену цивільним законодавством презумпцію винного заподіяння шкоди.
При цьому, з експрес накладної ТОВ «Нова пошта» №20450220522749 від 03.04.2020 вбачається, що відправником товару з зображення малюнку «ТАРА» є Фізична особа - підприємець Ткачук Богдан Петрович (том 1 аркуш справи 39). 
Як пояснив позивач, ним було здійснено моніторинг щодо Фізичної особи -підприємця Ткачука Богдана Петровича, в результаті якого було встановлено, що ФОП Ткачук Богдан Петрович, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, припинив статус підприємця (том 1 аркуші справи 57-58).
З метою досудового врегулювання спору, позивач звертався до відповідача та третьої особи із претензіями від 10.04.2020, в яких вимагав негайно припинити незаконне розповсюдження контрафактних товарів із зображенням логотипу «ТАРА», надати інформацію щодо третіх осіб задіяних у виробництві та розповсюдженні контрафактних товарів із зображенням логотипу «ТАРА» та про канали їх розповсюдження, а також здійснити виплату компенсації (том 1 аркуші справи 45-56).
Проте відповідач та третя особам на вищезазначену претензію не відреагували.
Водночас слід зазначити, що повернення відповідачем коштів в сумі 1203,93 грн  платіжним дорученням № 23 від 06.05.2020 (том 1 аркуш справи 138), як помилково сплачених, майже через місяць після їх отримання на банківський рахунок, жодним чином не виключає участь відповідача у правовідносинах з продажу зазначеного товару, оскільки обізнаність відповідача щодо наявних у ТОВ «ТАРА» претензій відносно розповсюдження даного контрафактного товару, свідчить про протилежне. 
Висновки постанови Верховного суду у складі Касаційного господарського суду від 08.07.2019 у справі № 922/2507/18 стосуються питань правового регулювання використання і, як наслідок, визначення способів захисту на малюнок, як об`єкт авторського права, та знак для товарів і послуг, як об`єкт промислової власності, у випадку їх поєднання, а тому вказане рішення не може бути використано у справі № 922/1450/20. Більш того, воно не може вважатися таким, що стосується регулювання подібних суспільних відносин з урахування предмету спору у справі № 922/2507/18, незважаючи на те, що ТОВ «ТАРА» приймало участь у цій справі, про що обґрунтовано зазначає позивач у відзиві на апеляційну скаргу.
Підсумовуючи зазначене вище, є правильними висновки суду першої інстанції про те, що в матеріалах справи відсутні, а відповідачем, в порушення статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, не надані докази, які б свідчили про відсутність у діях останнього порушення виключних авторських позивача, а останнім належним чином доведено факт розповсюдження (продажу) контрафактного твору без достатніх на те правових підстав.
Враховуючи зазначене порушення, позивачем в межах даної справи заявлено вимогу про стягнення з відповідача на користь ТОВ «ТАРА» суми компенсації за порушення авторських прав у розмірі потроєної паушальної суми винагороди, що становить 60000,00 грн.
Судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що для задоволення вимоги про виплату компенсації достатньо наявності доказів вчинення особою дій, які визнаються порушенням авторського права, та, відповідно, визначення розміру  компенсації за порушення належного позивачу авторського  права, як специфічного способу захисту порушення авторського  права, з огляду на таке.
Пунктом «г» частини другої статті 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права» встановлено, що розмір компенсації визначається судом як паушальна сума на базі таких елементів, як подвоєна, а у разі умисного порушення - як потроєна сума винагороди або комісійні платежі, які були б сплачені, якби порушник звернувся із заявою про надання дозволу на використання оспорюваного авторського права.
Згідно з частиною п`ятою статті 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права» паушальна сума назначається як одноразовий платіж за будь-яке використання об`єктів авторського права.
Згідно правової позиції, що викладена у пунктах 12 та 42 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 04.06.2010, при вирішенні спорів судам слід мати на увазі, що компенсація, передбачена пунктом «г» частини другої статті 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права», підлягає виплаті у разі доведення факту порушення майнових прав суб`єкта авторського права, а не розміру заподіяних збитків. Таким чином, для задоволення вимоги про виплату компенсації достатньо наявності доказів вчинення особою дій, які визнаються порушенням авторського права.
Відповідно до умов Додатку №2 до Договору про передачу виключних майнових авторських прав на твір від 03.02.2014 позивач однаразово сплачує Мартіросяну Е.Г. як автору винагороду у розмірі 20000,00 грн.
Отже, зазначений вище розмір авторської винагороди і є базовою розрахунковою величиною для визначення розміру компенсації за порушення майнових авторських прав.
Оскільки представниками ТОВ «ТАРА» зафіксовано один факт порушення  виключних майнових авторських прав відповідачем, який, очевидно носить умисний характер, виходячи з засад справедливості, добросовісності, розумності як складових елементів загального конституційного принципу верховенства права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що обґрунтованою та достатньою сумою   компенсації є заявлена позивачем сума у розмірі 60000,00 грн., яка і підлягає  стягненню з відповідача.
Відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права», суд може постановити рішення про накладення на порушника штрафу у розмірі 10 відсотків суми, присудженої судом на користь позивача. Сума штрафів передається у встановленому порядку до Державного бюджету України.
Приймаючи до уваги задоволення вимоги позивача щодо стягнення з відповідача потроєної паушальної суми у розмірі 60000,00 грн., висновки суду першої інстанції про стягнення з відповідача до Державного бюджету України штрафу у розмірі 10% від суми присудженої до стягнення, що становить 6000,00 грн., ґрунтуються на приписах  частини третьої статті 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права» та є вмотивованими.
Розглядаючи вимогу позивача про зобов`язання відповідача надати у письмовій формі інформацію, щодо третіх осіб, задіяних у виробництві та розповсюдженні контрафактних товарів із зображенням логотипу «ТАРА» та про канали їх розповсюдження, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з такого.
Відповідно до пункту «ж» частини першої статті 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права», при порушеннях будь-якою особою авторського права, суб`єкти авторського права мають право вимагати від осіб, які порушують авторське право позивача, надання інформації про третіх осіб, задіяних у виробництві та розповсюдженні контрафактних примірників творів та про канали їх розповсюдження.
Під інформацією розуміються будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді, зокрема у формі документів як основного матеріального носія, для її збереження та передавання у часі та просторі (частина перша статті 1 Закону України «Про інформацію»).
Враховуючи визначення Законом України «Про авторське право та суміжні права» спеціального способу захисту порушених авторських прав, такого як зобов`язання порушника надати інформацію про третіх осіб, задіяних у виробництві та розповсюдженні контрафактних примірників творів та про канали їх розповсюдження, беручи до уваги доведеність факту порушення відповідачем виключних авторських прав позивача, позов ТОВ «ТАРА» в означеній частині вимог обґрунтовано задоволено судом першої інстанції.
Згідно статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Статтею 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підстави для скасування оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції у даній справі, яке ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, у суду апеляційної інстанції відсутні.
Наведене у сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги відповідача.
Враховуючи те, що апеляційний господарський суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, які в даному випадку не підтверджують ухвалення судом першої інстанції рішення у даній справі із порушеннями, визначеними статтею 277 Господарського процесуального кодексу України, а підстав для виходу за межі апеляційних доводів і вимог в порядку частини четвертої статті 269 цього Кодексу апеляційним судом встановлено не було, тому апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Бедевельського Богдана Андрійовича залишається без задоволення, а рішення  Господарського суду Харківської області від 12.08.2020 у справі № 922/1450/20 - без змін.
Оскільки апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, то згідно статті  129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покладаються на скаржника.
Щодо заявлених позивачем на підставі статей 123, 125, 126 Господарського процесуального кодексу України до відшкодування фактично понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн., у зв`язку з апеляційним розглядом справи № 922/1450/20, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає таке.
Частинами першою-третьою  статті 126 Господарського процесуального кодексу України  встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
З наданих позивачем до відзиву на апеляційну скаргу доказів вбачається, що позивачем - ТОВ «ТАРА» (далі - Клієнт), в особі директора Мартіросяна Еріка Григоровича, який діє на підставі Статуту, та Адвокатським об`єднанням «Гур`єв та партнери» (далі - Адвокатське об`єднання), в особі керуючого партнера адвоката Гур`єва Андрія Альбертовича (Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 2064 від 18.01.2017, видане Радою адвокатів Харківської області на підставі Рішення № 108 від 18.01.2017), який діє на підставі Статуту, було укладено  Додаткову угоду № 3 від 09.09.2020 до Договору № 01/04/2020 про надання професійної правничої допомоги від 01.04.2020.
Згідно цієї Угоди Клієнт доручає, а Адвокатське об`єднання зобов`язується надати професійну правничу допомогу у справі 922/1450/20 у Східному апеляційному господарському суді (пункт 1). 
Згідно пункту 2 Додаткової угоди № 3 від 09.09.2020 до Договору № 01/04/2020 про надання професійної правничої допомоги від 01.04.2020 сторони визначили, що для виконання доручення Клієнта Адвокатським об`єднанням надаються наступні види правничої допомоги з наступним визначенням розміру гонорару (винагороди):
-надання юридичних консультацій; аналіз апеляційної скарги, судової практики та фактичних обставин справи - 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень 00 копійок;
-складання і надсилання відзиву та інших процесуальних документів - 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок;
-представництво інтересів Клієнта у апеляційному господарському суді (не більше трьох судових засідань) - 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок.
Загальна сума гонорару (винагороди) складає 7000 (сім тисяч) гривень 00 копійок та сплачується Клієнтом до 20.09.2020 (пункт 3 Угоди).
Гонорар (винагорода), що передбачені пунктом 3 цієї Додаткової угоди у повному обсязі покриває фактичні витрати Адвокатського об`єднання на виконання доручення (послуги поштового та/або кур`єрського обігу, телефонного зв`язку, придбання канцелярського приладдя, відрядження тощо). Послуги нотаріусів, перекладачів, експертів та інших осіб до гонорару (винагороди) не входять та сплачуються Клієнтом самостійно. Клієнт засвідчує свою обізнаність про правову позицію, запропоновану Адвокатським об`єднанням, та беззаперечно погоджується з нею. Клієнт попереджений про аспекти цього доручення, а також всі можливі результати, пов`язані з виконанням цієї Додаткової угоди. Сторони погодили, що Адвокатське об`єднання має беззаперечне право на отримання грошових коштів (не підлягають поверненню уже сплачені кошти), передбачених пунктом 3 цієї Додаткової угоди, незалежно від результатів виконання доручення за цією Додатковою угодою.
Додаткова угода вступає в силу з дати її підписання і є невід`ємною частиною Договору № 01/04/2020 про надання професійної правничої допомоги від 01.04.2020.
Платіжним дорученням № 340 від 15.09.2020 позивач сплатив на користь Адвокатського об`єднання «Гур`єв та партнери» 7000,00 грн. за послуги, надані останнім в рамках зазначених вище договірних домовленостей.
Частиною восьмою статті 129 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
На підставі наданих позивачем доказів, враховуючи дотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про підтвердження надання позивачу адвокатом послуг, пов`язаних із наданням правничої допомоги у суді апеляційної інстанції при розгляді справи № 922/1450/20, в сумі 7000,00 грн. 
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).
Відповідач не заперечив щодо розміру вказаних витрат у встановленому порядку.
Статтею 129 Господарського процесуального кодексу України  визначений порядок розподілу судових витрат, частиною 1 вказаної статті визначений порядок розподілу судового збору, частиною 4 - інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи. Так, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням приписів  статті 129 Господарського процесуального кодексу України  за результатами перегляду даної справи понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу адвоката, у зв`язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покладаються на відповідача.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного  апеляційного господарського суду
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Бедевельського Богдана Андрійовича, Закарпатська обл., Тячівський р-н, село Лази на рішення Господарського суду Харківської області від 12.08.2020 у справі № 922/1450/20 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Харківської області від 12.08.2020 у справі № 922/1450/20 залишити без змін.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на відповідача.
Стягнути з Фізичної особи-підприємця Бедевельського Богдана Андрійовича ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_1 ) на користь    Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАРА» (офіційна адреса: 72311, Запорізька обл., м. Мелітополь, Каховське Шосе, б.38; адреса для листування: 61002, м. Харків, вул. Маршала Бажанова, б. 4/36; код ЄДРПОУ: 19273338) суму витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 (сім тисяч) грн. 00 коп.
Доручити Господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.
Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 16.11.2020. 

Головуючий суддя                                                                    С.В. Барбашова

Суддя                                                                                           О.А. Істоміна  

Суддя                                                                                           Н.М. Пелипенко