22-ц/804/3699/20 
                                                                                266/3036/15-ц 
                                               
Головуючий у 1-й інстанції  Курбанова Н.М.
Суддя-доповідач: Попова С.А.           
      
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

16 грудня 2020 року                                                                                                            місто Маріуполь 
Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   
головуючого судді       Попової С.А.,
              суддів                            Лісового О.О., Пономарьової О.М., 
за участю секретаря     Галстяна Г.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі 
апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»  
на ухвалу Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 листопада 2020 року, ухвалену у складі судді  Курбанової Н.М., повний текст ухвали складено 10 листопада 2020 року, 
по цивільній справі 
за скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»  
про визнання неправомірною бездіяльності заступника начальника Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі  Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції           (м. Харків) та зобов`язання  вчинити певні дії,
заінтересована особа – ОСОБА_1 ,

                         В С Т А Н О В И В:
1. Описова частина

Короткий зміст вимог скарги
У березні 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із скаргою про визнання неправомірною бездіяльності заступника начальника Приморського відділу державної виконавчої служби у м.Маріуполі Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Новикової Л.О. у ВП № 51866739 та зобов`язання вчинити певні дії, посилаючись на наступні обставини.
В провадженні Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі  Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) перебуває виконавче провадження ВП № 51866739, яке відкрито за постановою державного виконавця від 05.08.2016 за виданим 24.12.2015 Приморським районним судом  міста Маріуполя Донецької області виконавчим документом зі стягнення з ОСОБА_1   на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 602170,39грн. Дане виконавче провадження об`єднане із виконавчим провадженням № 51866481 щодо стягнення з боржника боргу в розмірі 7305,07грн, № 51866739, зведеному виконавчому провадженню присвоєний № 55882103. 
За постановою державного виконавця від 15.03.2018 року звернуто стягнення на заробітну плату боржника. 
20.01.2020 матеріали виконавчого провадження № 51866739 передані і прийняті до виконання заступником начальника відділу Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Новиковою Лілією Олександрівною. 
Стягувачеві з інформації сайту автоматизованої системи виконавчого провадження стало відомо, що виконавче провадження № 51866739 стосовно боржника ОСОБА_1 не виконано, дії з примусового виконання виконавчого документу суду всупереч вимогам статтей 13, 18, 48 Закону України Про виконавче провадження, Інструкції з організації примусового виконання рішень не проводяться і передбачені законом заходи не вживаються, зокрема, не виявляється майно боржника, не перевіряється його майновий стан, не арештовано, не описано та не звернуто на нього стягнення, а виявлене у боржника нерухоме майно - 3-х кімнатна квартира АДРЕСА_1 не описане і не реалізоване. Цим допущено протиправну бездіяльність заступника начальника відділу Приморського ВДВС Новикової Л.О. у ВП №51866739, яка тягне порушення прав стягувача.
Просив визнати неправомірною бездіяльність заступника начальника відділу Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Новикової Л.О., зобов`язати усунути порушення, спричинені бездіяльністю, та здійснити всі необхідні дії визначені Законом України Про виконавче провадження, щодо звернення стягнення на нерухоме (інше) майно боржника для належного виконання рішення суду по справі № 266/3036/15-ц у ВП № 51866739.

У відзиві на скаргу Приморський ВДВС у м. Маріуполі Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (а.с. 60-65), заперечуючи проти доводів скарги стягувача АТ КБ Приватбанк», посилається на вчинення державним виконавцем усіх заходів для виконання рішення суду. Однак, на даний час неможливо примусове стягнення (відчуження без згоди власника) належної боржникові квартири АДРЕСА_1 , що є іпотечним майном, як забезпечення споживчого кредиту, наданого йому АТ КБ Приватбанк в іноземній валюті, зважаючи на гарантії за Законом України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, та наявність таких умов як використання цього майна як місця постійного проживання боржника ОСОБА_1 , у якого у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, та загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв. метрів для квартири.
АТ КБ Приватбанк подана відповідь на відзив ВДВС у формі письмових пояснень (а.с. 151-155) де скаржник наголошує на тому, що державним виконавцем не перевірено, чи використовується квартира АДРЕСА_1 боржником  як місце проживання, чи він дійсно заперечує проти примусового звернення стягнення  на це майно, чи дійсно це майно виступає як забезпечення зобов`язань саме за споживчим кредитом. Також вказує, що не можна брати до уваги як докази належного виконання вимог Закону Про виконавче провадження направлення декількох запитів щодо з`ясування майнового стану боржника, що спрямовувались після подання скарги АТ КБ Приватбанк у березні 2020 року. 
У відзиві на скаргу стягувача представник боржника ОСОБА_1 – адвокат Крохмальова Л.П. (а.с. 133-135) наголошує, що квартира АДРЕСА_1 є єдиним житлом боржника, частково була придбана за кредитні кошті, надані в іноземній валюті. Тому на підставі Закону України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не може бути вилучена у нього. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Ухвалою Приморського районного суду  міста Маріуполя Донецької області від 10 листопада 2020 року у задоволенні скарги АТ КБ «Приватбанк» про визнання неправомірною бездіяльності заступника начальника Приморського відділу державної виконавчої служби у м.Маріуполі Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) та зобов`язання вчинити певні дії, заінтересована особа: ОСОБА_1 - відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції, керувався  положеннями ст. 9 Закону України Про тимчасові заходи на період  проведення антитерористичної операції, ст.ст. 1, 4 Закону України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, ст. 5 Закону України Про іпотеку та виходив з того, що боржник постійно проживає у іпотечній квартирі, загальна площа якої не перевищує 140 кв.м, не має іншого нерухомого майна у власності, не надав згоди на відчуження своєї спірної квартири. Отже, звернення стягнення в межах виконавчого провадження на таке майно суперечить Закону України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, які мають пріоритет перед нормами Закону України Про виконавче провадження.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги 
В  апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк», посилаючись неповне з`ясування обставин справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу скасувати та ухвалити нове рішення, яким вимоги скарги задовольнити.
Апеляційна скарга (а.с. 177-182) вмотивована наступними доводами: державним виконавцем не доведено, що ним вчинялись усі можливі дії щодо розшуку майна боржника та заходи виявились безрезультатними; надані до матеріалів справи документи не свідчать про те, що державним виконавцем  проведені усі заходи з примусового виконання рішення; рішення не виконується на протязі більше чотирьох років; Законом України Про мораторій  на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті визначено обов`язкові умови, з`ясування і встановлення яких є необхідними для його застосування, а суд цих умов не з`ясував - державний виконавець не перевірив, чи використовується боржником квартира як постійне місце проживання, чи є у боржника інше нерухоме майно, чи дійсно боржник заперечує проти примусового звернення стягнення на нерухоме майно, чи дійсно таке майно виступає як забезпечення зобов`язань сам за споживчим кредитом, чи підпадає воно під визначення ст. 5 Закону України Про іпотеку; вимоги ст. 9 Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції застосовуються  у випадку виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки або виконавчого напису нотаріуса, а не щодо рішень про стягнення заборгованості за кредитним договором. Зазначає про можливість реалізації квартири боржника шляхом реалізації на електронних торгах або за фіксованою ціною відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 61 Закону України Про виконавче провадження. 

У відзиві на апеляційну скаргу Приморський ВДВС (а.с. 204-206) посилається на систематичне направлення запитів до Пенсійного Фонду України, Державної фіскальної служби України та органів МВС щодо з`ясування майнового стану боржника, виявлення його майна шляхом неодноразового виходу за місцем його проживання за адресою, вказаною у виконавчому документі. В результаті з`ясовано, що за боржником не зареєстровано рухоме майно, відсутні банківські рахунки, офіційні джерела отримання доходів, будь-яке ліквідне майно за місцем проживання, на яке можливо звернути стягнення. Втім, було звернуто стягнення на виявлену в нього заробітну плату, що боржник отримував до свого звільнення у березні 2018 року. Наголошує на тому, що ст. 1 Закону Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті встановлено неможливість звернути стягнення на придбану боржником, в тому числі за рахунок наданих в іноземній валюті кредитних коштів, квартиру АДРЕСА_1 .   

Процедура розгляду справи апеляційним судом
Справа розглядається у відсутність повідомлених про дату і час розгляду справи представників стягувача АТ КБ Приватбанк, Приморського ВДВС, від яких надійшли пояснення і клопотання про розгляд справи у їх відсутність (т. 1 а.с. 204-206, т. 2 а.с. 2-3), заінтересованої особи-боржника ОСОБА_1 і його представника, неявка яких в силу ч. 2 ст. 372 ЦПК України не є перешкодою до розгляду справи. 

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, постановою державного виконавця Приморського ВДВС Маріупольського МУЮ від 05.08.2016 відкрито виконавче провадження № 51866739 по примусовому виконанню виконавчого листа № 266/3036/15-ц, виданого 24.12.2015 Приморським районним судом міста Маріуполя Донецької області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 25252,93 долари США, 702,30 доларів США – заборгованість за процентами, 60 доларів США – заборгованість по комісії за користування кредитом, а всього 26015,23 долари США, що еквівалентно 602170,39грн, та накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику (а.с. 18, 19, 23-24).
Виконавчі провадження № 51866739 і № 51866481 щодо одного боржника 26.02.2018 об`єднані у зведене виконавче провадження № 55882103 (а.с. 13, 14).
За інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 74493350 від 01.12.2016  ОСОБА_1 на праві приватної власності належить трикімнатна квартира АДРЕСА_2 , яка є іпотечним майном (іпотекодержатель – АТ КБ Приватбанк), наданим в забезпечення кредитного зобов`язання – розмір основного зобов`язання 30000 доларів США. Квартира обтяжена накладеним 05.08.2016 державним виконавцем арештом (а.с. 20-22).
Постановою заступника начальника Приморського ВДВС м. Маріуполь ГТУЮ у Донецькій області від 15.03.2018 у ВП № 51866739 звернуто стягнення на заробітну плату боржника ОСОБА_1 (а.с. 15-17). За інформацією ПП «Шефлера» боржник ОСОБА_1 звільнений з роботи з цього підприємства 31.03.2018; після часткового погашення боргу за звітами про здійснені відрахування та виплати залишок заборгованості за виконавчими документами складає 7078,21грн, 601943,53грн (а.с. 90-92).
Актами державного виконавця від 17.11.2016, 21.08.2019 при виході за адресою, вказаною у виконавчому документі - АДРЕСА_3 , де зареєстровано місце проживання боржника ОСОБА_1 з 09.10.2007 по теперішній час, встановлено, що майна боржника, на яке можливо звернути стягнення, не виявлено. Іншого місця мешкання боржника не виявлено (а.с. 93-94, 161).
Згідно з інформацією на запити державного виконавця за інформацією Державної фіскальної служби України, Міністерства внутрішніх справ України, Пенсійного фонду України, у боржника відсутні відкриті банківські рахунки, заробітна плата або інші джерела доходу, у МВС відсутні дані про зареєстровані за боржником транспортні засоби, пенсію ОСОБА_1 не отримує (а.с. 95-122).

2. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Вивчивши доводи апеляційної скарги і відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Статтею 2 Закону України Про виконавче провадження визначено засади виконавчого провадження, до яких віднесено, в тому числі: обов`язковість виконання рішень; законність; справедливість, неупередженість та об`єктивність; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Згідно із ч. 2, ч. 3 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
За статтею 10 Закону України Про виконавче провадження заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ст. 13 Закону України Про виконавче провадження).
Під час здійснення виконавчого провадження № 55882103, зведеного з виконавчих проваджень № 51866481 і № 51866739, як встановив суд першої інстанції і впевнилася колегія суддів, Приморським ВДВС вчинено низку регламентованих ст.ст. 10, 13 Закону Про виконавче провадження дій, зокрема: винесено постанови про накладення арешту на все рухоме і нерухоме майно боржника, включаючи належну боржникові на праві власності квартиру АДРЕСА_2 , із внесенням відомостей про обтяження до відповідних реєстрів, що унеможливлює розпорядження боржником цим майном; неодноразово здійснено вихід за вказаною адресою місцем проживання боржника, в тому числі за участю і представника стягувача, з метою перевірки його майнового стану боржника; неодноразове направлення запитів до Пенсійного Фонду України, Державної фіскальної служби України, органів МВС 
Вжитими діями встановлено відсутність в помешканні боржника ліквідного майна, відсутність у боржника банківських рахунків, транспортних засобів, а на виявлені кошти заробітної плати було звернуто стягнення, в результаті чого за період його роботи до звільнення було частково стягнуто присуджені кошти кредитної заборгованості. 
З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що за час його тривання стягувач не спрямовував на адресу відділу виконавчої служби скарг, заяв, пропозицій в позасудовому порядку.
Відтак, вимоги стягувача щодо розшуку боржника, розшуку майна, з огляду на вжиті державним виконавцем заходи, є не обґрунтованими. 
Доводи стягувача в апеляційній скарзі про те, що не можна брати до уваги за належне виконання державним виконавцем своїх обов`язків тих дій, що слідували після подання скарги АТ КБ Приватбанк у березні 2020 року, не є переконливими, зважаючи на те, що ці дії є дублюючими раніше неодноразово вжитими заходами державним виконавцем, а отримана інформація за ними про відсутність майна тотожна попередньо отриманій інформації про відсутність у боржника майна, а також беручи до уваги те, що ці дії ВДВС передували ухваленню судового рішення за наслідками розгляду скарги стягувача в порядку ст. 447 ЦПК України.   
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 50 Закону України Про виконавче провадження звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. У разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.
Пунктом 10 розділу VIII  Інструкції з організації примусового виконання рішень № 512/5 від 02.04.2012, після виявлення майна (коштів) боржника виконавець проводить опис та арешт цього майна (коштів), про що виносить постанову. 
В контексті ст. 48 Закону України Про виконавче провадження звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.
З матералів виконавчого провадження (а.с. 70-122, 207-248) з`ясовано, що державним виконавцем накладено арешт на належну боржникові на праві власності квартиру АДРЕСА_2 за постановою від 05.08.2016. Вказана постанова спрямована на адресу державного реєстратора, який здійснив заборону відчуження цього нерухомого майна. 
Проте, на даний час вказане майно не може бути піддане примусовій реалізації, на чому наполягає стягувач, виходячи з вищенаведеного унормування і встановлених судом фактичних обставин.
За положеннями ч. 1 ст. 9 Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції № 1669-VII від 02.09.2014, чинного з 15 жовтня 2014 року з подальшими змінами (далі за текстом – Закон № 1669-VII ), протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України та перебуває в іпотеці, зупиняється дія ст. 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), ст. 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), ст. 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), ст. 41, 43-47 (у частині реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах) Закону України Про іпотеку .
Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції такий Закон втрачає чинність через шість місяців з дня завершення антитерористичної операції.
Згідно Розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02.12.2015 в редакції розпорядження № 28-р від 23.01.2019, до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, віднесено місто Маріуполь Донецької області, де має боржник в наявності власне нерухоме майно.
На теперішній час нормативно-правовий акт про закінчення антитерористичної операції на території Донецької області не прийнято. Відтак, на час виникнення правовідносин у даній справі щодо виконавчого провадження № 51866739 з примусового виконання виконавчого листа № 266/3036/15-ц у державі триває дія особливого режиму .
Отже, положення Закону України Про виконавче провадження підлягають до застосування виключно у поєднані із положеннями ст. 9, ч. 3 ст. 11 Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції, за якими зупинена реалізація предмета іпотеки на період дії такого Закону.
Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 28 листопада 2018 року по справі № 265/4748/16-ц, що вірно з дотриманням ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховано судом першої інстанції. 
Закон України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданий як забезпечення кредитів в іноземній валюті № 1304-VII від 03.06.2014 (з подальшими змінами, чинними на момент виникнення правовідносин у даній справі – далі за текстом Закон № 1304-VII) ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.
Так, відповідно до ст. 1 цього Закону № 1304-VII Закону протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України Про заставу та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України Про іпотеку , якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.
За ст. 4 Закону України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті: протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Дія Закону України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті розповсюджується на позасудове звернення стягнення на іпотечне майно за валютним кредитом, якщо житло єдине.
Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2019 року по справі № 802/1340/18-а.
При цьому звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку передбаченому  ст.ст. 36-38 Закону України Про іпотеку фактично є примусовим зверненням стягнення на предмет іпотеки, а тому, якщо іпотека-житло виступає предметом забезпечення виконання зобов`язання за валютним кредитним договором, то таке звернення стягнення заборонено згідно з Законом України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів іноземній валюті.
Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2018 року по справі № 465/1310/17.
Закон України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.
Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року по справі № 726/1538/16-ц.
У даній справі встановлено наявність 3-х критеріїв, визначених ст. 1 Закону № 1304-VII, за якими на даний час в умовах дії особливого режиму в державі, пов`язаного із проведенням антитерористичної операції, трансформованої в Операцію об`єднаних сил, не може бути реалізоване належне боржникові нерухоме майно – квартира АДРЕСА_1 .
Так, стягувачем не спростовано факту надання ним, як кредитором, позичальнику ОСОБА_1 у споживчий кредит грошових коштів у іноземній валюті – доларах США, в якій була визначена присуджена судом кредитна заборгованість. Надана позичальником-іпотекодавцем ОСОБА_1 в іпотеку АТ КБ Приватбанк квартира № 28 має площу, що не перевищує 140 кв.м. Відомостей про наявність у боржника іншого нерухомого майна не здобуто ані в ході виконавчого провадження, і таких даних не представлено стягувачем в ході судового розгляду справи. Дані обставини переконливо свідчать про те, що іпотечна квартира АДРЕСА_1 є єдиним у боржника житлом, в якому він з 2007 року і по теперішній час зберігає реєстрацію.   
Колегія суддів не погоджується із доводами апеляційної скарги стягувача щодо можливості реалізації  електронних торгів, як підвиду прилюдних торгів, що скаржник базує на вимогах ч.ч. 1, 2 ст. 61 Закону України Про виконавче провадження, оскільки вказані норми не мають пріоритет, як цілком слушно відзначив в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції, над положеннями ст. 1 Закону України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті № 1304-VII, що визначають гарантії для боржника, за умов доведення в даному випадку наявних підстав для обмеження на даному етапі  реалізації спірної квартири АДРЕСА_1 , а також зважаючи на положення ст. 9 Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції щодо зупинення дії ст. 41 Закону України Про іпотеку щодо реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгів. Тому, висунуті на теперішній час вимоги скарги щодо реалізації належної боржникові квартири АДРЕСА_1 , що є предметом іпотеки, на електроних торгах або за фіксованою ціною суперечать вимогам законодавства.
Разом з тим, Верховний Суд України у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-1356цс15, що знайшло розвиток і в постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/8401/17, дійшов правового висновку про те, що поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).
Встановлений Законом № 1304-VII мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Закон № 1304-VII є правовою підставою, що забороняє органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнень на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, на яких поширюється дія цього Закону.
З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно врахував дію мораторію на примусове стягнення майна громадян відповідно до Закону № 1304-VII, яке є забезпеченням за валютними кредитами. 
Доводи скарги стягувача з приводу ненакладення арешту на майно боржника спростовуються змістом постанови Приморського ВДВС від 05.08.2016, якою накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно, а також інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 74493350 від 01.12.2016, з якої вбачається обтяження квартири ОСОБА_1 № 28 арештом Приморського ВДВС, в провадженні якого перебуває виконавче провадження № 51866739.
Посилання стягувача у апеляційній скарзі на правові висновки в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.03.2018 у справі № 908/1245/15-ц не можуть бути взяті до уваги відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при розгляді даної справи, зважаючи на нетотожність виниклих правовідносин. Так, у справі № 908/1245/15-ц стягувачем заявлено вимоги щодо визнання незаконною бездіяльності ВДВС з непередання на електронні торги іпотечного та заставного майна боржника - земельних ділянок із розміщеними на них автозаправними комплексами та обладнанням. Натомість, у даній справі № 266/3036/15-ц квінтесенцією скарги АТ КБ Приватбанк є прагнення реалізації квартири стягувача № 28 (вимоги про зобов`язання державного виконавця вчинити дії щодо звернення стягнення на вказане нерухоме майно), що є жилим приміщенням, на який поширюються особливі умови і обмеження, унормовані ст. 1 № 1304- VII і ст. 9 Закону № 1669-VII, на відміну від іншого нерухомого майна, що є об`єктом у справі 908/1245/15-ц, що була переглянута Великою Палатою Верховного Суду. 
Суд першої інстанції належним чином оцінив зібрані докази і дійшов вірного висновку, що рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає примусовому виконанню на час дії мораторію, встановленого Законом № 1669-VII, оскільки боржник постійно проживає у іпотечній квартирі, загальна площа якої не перевищує 140 кв.м, не маючи іншого нерухомого майна у власності, який не надав згоди на відчуження своєї спірної квартири, та звернення стягнення в порядку виконавчого провадження на таке майно суперечить Закону України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, які мають пріоритет перед нормами Закону України Про виконавче провадження.
За таких обставин, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга за необґрунтованістю доводів, що не спростовують висновків судів першої інстанції, підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду, як постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, – залишенню без змін.
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, суд,

       П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.
Ухвалу Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складено 21 грудня 2020 року.

Судді:                                                                             С.А.Попова 

О.О.Лісовий

О.М.Пономарьова