Постанова
Іменем  України
09 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 347/985/18
провадження № 61-17464св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), 
суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Національний природний парк «Гуцульщина»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Косівського районного суду Івано-Франківської області від 23 травня 2019 року в  складі судді Крилюк  М. І. та  постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 30 липня 2019 рокув  складі колегії суддів: Пнівчук О. В., Мелінишин Г. П., Ясеновенко Л. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  Національного природного парку «Гуцульщина» про поновлення на роботі, визнання недійсним наказу про звільнення з роботи та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.
Свої вимоги мотивував тим, що згідно з наказом № 114 від 01 листопада 2007  року він був прийнятий на роботу на посаду інспектора з охорони природно-заповідного фонду ІІ категорії Косівського природоохоронного науково-дослідного відділення Національного природного парку «Гуцульщина».
26 квітня 2018 року відповідач надіслав йому повідомлення про те, що згідно з наказом № 27-о від 24 квітня 2018 року його звільнено з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України.
Посилаючись на те, що він трудової дисципліни не порушував, копії наказу про звільнення не отримував, йому невідомі підстави звільнення з роботи, просив визнати незаконним та скасувати наказ № 27-о від 24 квітня 2018 року про звільнення його з роботи, поновити його на посаді інспектора з охорони природно-заповідного фонду ІІ категорії Косівського природоохоронного науково-дослідного відділенняНаціонального природного парку «Гуцульщина» з 05 квітня 2018 року та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій
Ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 23 травня 2019 року, залишеною без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 30 липня 2019 року, закрито провадження у справі на підставі пункту 1  частини першої статті 255 ЦПК України.
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що даний спір є публічно-правовим, а тому підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У вересні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з  касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Косівського районного суду Івано-Франківської області від 23 травня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 30 липня 2019 року і направити справу на  розгляд до суду першої інстанції.
В обґрунтування вимог касаційної скарги зазначає, що спір між ним та  відповідачем виник із трудових відносин, за своєю правовою природою не  пов`язаний зі здійсненням відповідачем владних управлінських функцій, тобто не є публічно-правовим і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а тому повинен вирішуватися за правилами цивільного судочинства. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
14 січня 2020 року справа № 347/985/18 надійшла до Верховного Суду.
Директор Національного природного парку «Гуцульщина» Стефурак Ю. П. надіслав відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її  без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». 
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
За вказаних обставин тут і надалі положення ЦПК України застосовуються у редакції, яка діяла до 08 лютого 2020 року.
Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи  процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Положеннями пунктів 1 та 2 частини першої статті 4 КАС України визначено, що  адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із  наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б  одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її  проходження, звільнення з публічної служби.
При цьому, пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України передбачено, що  публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у  державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Щоб спір набув ознак публічно-правового в контексті статті 19 КАС України, правовідносини мають безпосередньо випливати з перебування особи на посаді, яка віднесена до публічної служби, та здійснення нею службової діяльності.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що  базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначено Законом України «Про державну службу».
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про державну службу» державною службою є публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.
Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби (частина друга статті 1 Закону України «Про державну службу»).
Згідно з пунктом 15 частини третьої статті 3 Закону України «Про державну службу» дія цього Закону не поширюється на працівників державних підприємств, установ, організацій, інших суб`єктів господарювання державної форми власності, а також навчальних закладів, заснованих державними органами.
Установлено, що ОСОБА_1 працював на посаді інспектора з охорони природно-заповідного фонду ІІ категорії Косівського природоохоронного науково-дослідного відділення Національного природного парку «Гуцульщина».
Таким чином, перебуваючи в трудових відносинах з державною установою Національним природним парком «Гуцульщина», ОСОБА_1 не був державним службовцем, не  здійснював службову діяльність у розумінні статті 19 КАС України, а тому його посада не відноситься до посад публічної служби.
За правилами частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у  порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
З огляду на викладене, враховуючи те, що спірні правовідносини пов`язані з  захистом трудових прав позивача, колегія суддів вважає, що цей спір не  є  публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами цивільного судочинства.
За таких обставин, висновок судів попередніх інстанцій про необхідність вирішення цього спору за правилами адміністративного судочинства є помилковим.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є  порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, скасувати ухвалу Косівського районного суду Івано-Франківської області від 23 травня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 30 липня 2019 року, а справу передати для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 400,  409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Косівського районного суду Івано-Франківської області від 23 травня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 30 липня 2019 року скасувати, справу передати для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її  прийняття,  є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	М. Ю. Тітов	
Судді:	В. С. Жданова В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук