УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
30 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 585/4766/18
провадження № 51-5347ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Недригайлівського районного суду Сумської області від 18 березня 2020 року та на ухвалу Сумського апеляційного суду від 06 серпня 2020 року, які постановлені в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018200100000631, за обвинуваченням 
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України,
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та мешканця АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України такого, що не має судимості,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Ромни, мешканця АДРЕСА_3 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України,
ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця та мешканця АДРЕСА_4 , раніше неодноразово судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України.
Суть питання
За вироком Недригайлівського районного суду Сумської області від 18 березня 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , законність і обґрунтованість судових рішень стосовно яких в цій касаційній скарзі не оскаржуються. 
За вироком суду 28 вересня 2018 року близько 11-00 год. ОСОБА_5 разом з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , помітивши невеликий отвір у стіні одного з гаражів № НОМЕР_1 гаражного кооперативу «Нафтовик» по вул. Залізнична, неподалік будинку № 186 у м. Ромни, що належить ОСОБА_9 , заздалегідь розподіливши ролі, вчинили крадіжку майна потерпілого. Так, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 через отвір в стіні проникли всередину приміщення гаражу, де окрім металобрухту виявили автомобіль марки «ЗАЗ» та автомобіль марки «РАФ», які були частково розібрані. ОСОБА_7 залишився спостерігати за оточуючою обстановкою та попереджати про появу інших осіб. ОСОБА_8 стояв біля отвору, щоб допомагати виймати викрадені речі через утворений отвір в стіні гаражу. ОСОБА_6 спільно з ОСОБА_5 через отвір передали ОСОБА_8 передню підвіску в зборі з дисками до легкового автомобіля марки «ЗАЗ-965А» вартістю 1035 грн., згідно з висновком судової автотоварознавчої експертизи від 12.11.2018 № 19/119/11-2/414е, яку вони витягли на вулицю та спільно ОСОБА_6 з ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 сховали її у кущах, неподалік місця вчинення злочину, тобто викрали вказані речі. Викраденим майном розпорядилися на власний розсуд. Внаслідок крадіжки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 завдали потерпілому ОСОБА_9 матеріальної шкоди на суму 1035 грн., яка була відшкодована шляхом повернення викраденого майна.
Також 02 жовтня 2018 року близько 14-00 год. ОСОБА_5 разом з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , попередньо вступивши в спільну злочинну змову на вчинення крадіжки, також прибули до вищевказаного гаражу ОСОБА_9 .
ОСОБА_6 спільно з ОСОБА_5 через отвір в стіні проникли всередину приміщення гаражу № НОМЕР_1 та передали ОСОБА_10 капот легкового автомобіля марки ЗАЗ-965А, металеві дрібні деталі від автомобіля та інше майно, після чого залишили приміщення гаражу № НОМЕР_1 , а потім разом з викраденим ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишили місце вчинення злочину, таким чином викрали вказані речі, якими у подальшому розпорядилися на власний розсуд.
Внаслідок крадіжки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 завдали потерпілому ОСОБА_9 матеріальної шкоди на суму 1252,38 грн., яка була відшкодована шляхом повернення викраденого майна.
Не зупинившись на вчиненому, 03 жовтня 2018 року близько 10-00 год. ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , попередньо вступивши в спільну злочинну змову на вчинення крадіжки, прибули до гаражного кооперативу «Нафтовик», що розташований в м. Ромни, розподіливши попередньо ролі між собою, ОСОБА_6 залишився спостерігати за оточуючою обстановкою, ОСОБА_7 стояв біля отвору в гаражне приміщення, щоб допомагати виймати викрадені речі через утворений отвір у стіні гаражу, а ОСОБА_8 та ОСОБА_5 через отвір в стіні проникли всередину приміщення гаражу № НОМЕР_1 і передали ОСОБА_7 кондиціонер радянського виробництва та частини від автомобіля «ЗАЗ-965А», після чого разом з викраденим залишили місце вчинення злочину, тобто викрали вказані речі, якими розпорядились на власний розсуд, чим завдали потерпілому ОСОБА_9 матеріальної шкоди в сумі 2233,33 грн., яка була відшкодована шляхом повернення викраденого майна.
Сумський апеляційний суд ухвалою від 06 серпня 2020 року вирок місцевого суду залишив без змін.
У касаційній скарзі захисник не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_5 посилаючись, на його думку, на невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого ним злочину та його особі, внаслідок суворості, просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
На обґрунтування своїх вимог захисник указує на те, що суди першої і апеляційної інстанцій, при призначенні засудженому покарання, неповною мірою врахували дані, що характеризують його особу, а саме наявність у нього міцних соціальних зв`язків, постійне місце проживання, позитивну характеристику за місцем проживання, відсутність судимості, наявність матері пенсійного віку, яка має незадовільний стан здоров`я і потребує сторонньої допомоги. Крім того судами недостатньо враховано щире каяття засудженого, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, усунення заподіяної шкоди, те, що потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_11 не наполягали на позбавленні ОСОБА_5 волі. Вказується на наявності підстав для застосування положень ст. 75 КК України.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеність винуватості засудженого ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень за обставин, установлених та перевірених місцевим судом, правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 185 КК України Верховний Суд не перевіряє, оскільки законність й обґрунтованість судових рішень у цій частині захисником не оскаржується.
Твердження в касаційній скарзі захисника стосуються невідповідності призначеного ОСОБА_5 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі через суворість і є безпідставними з огляду на таке.
Частиною 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. 
Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 цього Кодексу.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Відповідно до положень ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
Як видно з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_5 виду і міру покарання врахував: характер та ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень (які є умисними тяжкими злочинами), конкретні обставини вчинених кримінальних правопорушень і ставлення засудженого до вчиненого, його особу, те, що він раніше не судимий, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, наявність обставин, що пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину та відсутність обставин, що обтяжує покарання. Також судом враховано, що ОСОБА_5 не одружений, не працює, має матір-пенсіонерку. 
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання, яке є мінімальним, що передбачене санкцією статті, за якою його засуджено. З таким висновком погодився суд апеляційної інстанції, правильним його вважає і Верховний Суд. 
Виходячи з конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу засудженого, Верховний Суд не вбачає підстав і для застосування положень ст. 75 КК України. 
Зі змісту касаційної скарги та долучених до неї копій судових рішень, що оскаржуються ухвали апеляційного суду вбачається, що захисник, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо невідповідності призначеного ОСОБА_5 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення внаслідок суворості та про застосування відносно останнього положень ст. 75 КК України, які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним захисником ОСОБА_4 у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені стороною захисту у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, в частині призначення засудженому покарання, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення. 
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що вирок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, в частині визначення виду і розміру призначеного засудженому ОСОБА_5 покарання відповідає принципам індивідуалізації та справедливості. 
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість їх висновків з питання призначення ОСОБА_12 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, захисник у касаційній скарзі не навів.
Підстав вважати призначене ОСОБА_5 покарання явно несправедливим унаслідок суворості Верховний Суд не вбачає. 
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Недригайлівського районного суду Сумської області від 18 березня 2020 року та на ухвалу Сумського апеляційного суду від 06 серпня 2020 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                            ОСОБА_3