ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 року 
м. Київ
справа № 2а-6501/08/0970
адміністративні провадження № К/9901/19639/18, №К/9901/19642/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Пасічник С.С.,
суддів: Васильєвої І.А.,  Юрченко В.П., 
розглянувши у порядку письмового провадження касаційні скарги Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області та фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: головуючого судді Курильця А.Р., суддів Качмара В.Я., Мікули О.І. від 19 жовтня 2016 року у справі за позовом Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

Предметом розгляду судів у цій справі були позовні вимоги Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області (далі - позивач, Інспекція) до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - відповідач, ФОП ОСОБА_1 ) про стягнення заборгованості у розмірі 100241,78 грн.

Обґрунтовуючи позовну заяву, зазначила, що за відповідачем обліковується непогашена заборгованість перед бюджетом по сплаті податку на додану вартість (далі - ПДВ) та податку з доходів фізичних осіб (далі - ПДФО), а також пені за порушення термінів розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності (далі - ЗЕД) та штрафних санкцій за порушення вимог валютного законодавства.

Справа розглядалась судами неодноразово й при первинному її розгляді суд першої інстанції постановою, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду, у задоволенні позову відмовив. Такі рішення суди обґрунтували тим, що податковим органом не доведено наявність у відповідача заборгованості по сплаті ПДВ в розмірі 29921,00 грн. з огляду на подання уточнюючих розрахунків податкових зобов`язань у зв`язку з виправленням самостійно виявлених помилок, згідно яких станом на січень 2005 року у ФОП ОСОБА_1 обліковується податковий кредит у сумі 29746 грн. Щодо стягнення боргу зі сплати пені в сумі 57373,46 грн. та штрафу в сумі 5865,00 грн. за порушення законодавства при здійсненні ЗЕД, то суди дійшли висновку, що рішення, якими Інспекцією були визначені відповідні штрафні санкції та пеня, прийняті з порушенням норм Закону України від 23 вересня 1994 року №185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (далі - Закон №185/94-ВР) та Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» (далі-Декрет №15-93), а тому не породжують у платника обов`язку по сплаті до бюджету визначених ними санкцій.

Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 15 червня 2015 року, направляючи справу на новий розгляд, вказав на передчасність висновків судів попередніх інстанцій, адже останні, відмовляючи у задоволенні позову, не розглянули вимогу про стягнення податкового боргу з ПДФО в сумі 7130,28 грн., а також не врахували, що спеціальним законом з питань оподаткування, який установлює порядок погашення зобов`язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов`язкових платежів), є Закон України від 21 грудня 2000 року №2181-ІІІ «Про порядок погашення зобов`язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» (був чинним на час виникнення спірних відносин; далі - Закон №2181-ІІІ), й не перевірили дотримання податковим органом процедури примусового стягнення податкового боргу з ПДВ та ПДФО, установленої статтею 6 цього Закону, яка передбачає надсилання платникові податків першої податкової вимоги, а у разі непогашення суми податкового боргу, визначеного у першій податковій вимозі, у встановлені строки - другої податкової вимоги.

Також суд касаційної інстанції у своєму рішенні зазначив, що пеня за порушення встановлених статтями 1, 2 Закону №185/94-ВР термінів розрахунків у сфері ЗЕД підпадає під законодавче визначення адміністративно-господарських санкцій, наведене в статті 238 Господарського кодексу України (далі - ГК України), і на них не поширюються штрафні санкції, розмір і порядок стягнення яких визначається податковим законодавством. Стягнення несвоєчасно сплачених санкцій, застосованих за порушення Закону №185/94-ВР, здійснюється виключно у судовому порядку після закінчення строку, встановленого для добровільної сплати таких, а відтак судам попередніх інстанцій необхідно перевірити чи були сплачені відповідачем санкції, визначенні на підставі рішень контролюючого органу, в добровільному порядку і чи вживались ФОП ОСОБА_1 заходи щодо оскарження відповідних рішень Інспекції у разі незгоди із здійсненими нарахуваннями.

За результатами повторного судового розгляду постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2015 року позов задоволено повністю; стягнуто з ФОП ОСОБА_1 з розрахункових рахунків та за рахунок готівки, що належать відповідачу, на користь Державного бюджету України податковий борг в сумі 100241,78 грн.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача в судовому порядку заборгованості у розмірі 100241,78 грн., адже докази добровільної сплати її ФОП ОСОБА_1 відсутні.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2016 року скасовано постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2015 року та прийнято нову, якою позов задоволено частково; стягнуто з ФОП ОСОБА_1 з розрахункових рахунків та за рахунок готівки, що належить відповідачу, на користь Державного бюджету України податковий борг в сумі 63238,46 грн.; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Апеляційний суд виходив з того, що податковим органом не дотримано встановленого Законом №2181-ІІІ обов`язку по надісланню податкових вимог й, як наслідок, порушено процедуру примусового стягнення податкового боргу з ПДВ та ПДФО, у зв`язку з чим, за висновком суду, підстави для стягнення таких зобов`язань та задоволення позову в цій частині відсутні. Натомість дійшов висновку про обґрунтованість заявленої вимоги про стягнення з відповідача санкцій, застосованих за порушення в сфері ЗЕД, оскільки останні не були сплачені ФОП ОСОБА_1 в добровільному порядку і підприємцем не вживалися заходи щодо оскарження відповідних рішень Інспекції, якими такі санкції визначено.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, Інспекція подала до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, в якій просить його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

В своїй касаційній скарзі зазначає про помилковість висновку апеляційного суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача податкового боргу з ПДВ та ПДФО, адже у зв`язку із несплатою узгодженої суми податкового зобов`язання в установлені строки контролюючим органом у відповідності до підпункту 6.2.1 пункту 6.2 статті 6 Закону №2181-ІІІ були направлені ФОП ОСОБА_1 перша та друга податкові вимоги, однак такі не вручені поштою внаслідок незнаходження платника податків за зареєстрованою адресою й були розміщені на дошці податкових оголошень, а тому в силу положень підпункту 6.2.4 пункту 6.2 статті 6 Закону №2181-ІІІ вважаються врученими, що свідчить про виконання умов, з якими закон пов`язує можливість стягнення податкової заборгованості в судовому порядку.

У свою чергу, не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог, ФОП ОСОБА_1 також подала касаційну скаргу до Вищого адміністративного суду України, в якій просить змінити постанову цього суду в частині стягнення податкового боргу в сумі 63238,46 грн. та відмовити у задоволенні позову у цій частині повністю.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, відповідач вказала на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, оскільки при винесенні рішення останнім не враховано, що за порушення валютного законодавства під час здійснення господарської діяльності уповноважені органи державної влади в межах однорічного строку, встановленого статтею 250 ГК України, можуть застосувати до суб`єкта господарювання, який допустив таке порушення, адміністративно-господарські санкції, передбачені статтею 238 цього ж Кодексу. На час (дату) застосування відповідними рішеннями позивача санкцій штрафних (фінансових) санкцій та пені за порушення термінів розрахунків у сфері ЗЕД і строків декларування валютних цінностей (у 2008 році) цей строк сплинув, тому відсутні правові підстави для їх стягнення з ФОП ОСОБА_1 .

Письмових заперечень (відзивів) на касаційні скарги не надходило.

Справа передана до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до підпункту 4 пункту 1 Розділу VІІ «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційних скарг та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права і дотримання норм процесуального права, Верховний Суд виходить з наступного.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем за результатами проведеної позапланової документальної перевірки ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового законодавства з питань валютного регулювання та валютного контролю при здійсненні ЗЕД 26 січня 2008 року складено акт №47/22-1/ НОМЕР_1 , у якому зазначено про порушення відповідачем статті 1 Закону №185/94-ВР, статті 9 Декрету №15-93 щодо порушення строків декларування валютних цінностей і строків розрахунків у сфері ЗЕД.

01 лютого 2008 року на підставі акту перевірки позивачем прийняті рішення: №000032201/0, яким відповідачу збільшено суму грошового зобов`язання по пені за порушення термінів розрахунків у сфері ЗЕД та по штрафних (фінансових санкціях) у загальному розмірі 57373,46 грн.; №000042201/0, яким відповідачу збільшено суму грошового зобов`язання по пені за порушення термінів розрахунків у сфері ЗЕД та по штрафних (фінансових санкціях) у загальному розмірі 5865 грн. 03 березня 2008 року прийнято аналогічні рішення за №000032201/1 та №000042201/1.

Окрім того встановлено, що у зв`язку із самостійним виявленням помилок у раніше поданих деклараціях платником 30 січня 2008 року подано до контролюючого органу уточнюючі розрахунки податкових зобов`язань з ПДВ за липень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2005 року, січень, лютий, квітень 2006 року й збільшено податкові зобов`язання на суму 31417,00 грн., а також самостійно визначено суму штрафу у таких розмірах: 154,00 грн., 20,00 грн., 387,00 грн., 125,00 грн., 360,00 грн., 192,00 грн., 42,00 грн., 216,00 грн. відповідно.

10 серпня 2005 року позивачем виставлено першу податкову вимогу №1/1659, а 20 жовтня 2005 року - другу за №2/2629, які направлені відповідачу рекомендованими поштовими відправленнями з повідомленням про вручення, однак, не вручені та повернуті поштовим відділенням з відміткою «не було вдома».

У зв`язку із несплатою відповідачем грошових зобов`язань у добровільному порядку, позивач звернувся до суду із даним позовом про їх стягнення в судовому порядку.

В аспекті заявлених вимог, з огляду на фактичні обставини, Верховний Суд вказує на таке.

Спеціальним законом з питань оподаткування, що був чинний на момент виникнення спірних відносин, є Закон №2181-III.

Підпунктом 1.1 статті 1 Закон №2181-III визначено, що платниками податків є, зокрема, фізичні особи, які мають статус суб`єктів підприємницької діяльності чи не мають такого статусу, на яких згідно з законами покладено обов`язок утримувати та/або сплачувати податки і збори (обов`язкові платежі), пеню та штрафні санкції.

Згідно підпункту 1.2 статті 1 Закон №2181-III податкове зобов`язання - це зобов`язання платника податків сплатити до бюджетів або державних цільових фондів відповідну суму коштів у порядку та у строки, визначені цим Законом або іншими законами України.

У відповідності з підпунктом 1.3 статті 1 Закон №2181-III податковий борг (недоїмка) - податкове зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгоджене платником податків або узгоджене в адміністративному чи судовому порядку, але не сплачене у встановлений строк, а також пеня, нарахована на суму такого податкового зобов`язання.

Порядок узгодження сум податкових зобов`язань та визнання податкового боргу врегульований статтею 5 цього Закону, відповідно до пункту 5.1 якої податкове зобов`язання, самостійно визначене платником податків у податковій декларації, вважається узгодженим з дня подання такої податкової декларації. Зазначене податкове зобов`язання не може бути оскаржене платником податків в адміністративному або судовому порядку. 

За змістом підпункту 5.4.1 пункту 5.4 статті 5 Закону №2181-III узгоджена сума податкового зобов`язання, не сплачена платником податків у строки, визначені цією статтею, визнається сумою податкового боргу платника податків.

Підпунктом 6.2.1 статті 6 Закону №2181-III встановлено, що у разі коли платник податків не сплачує узгоджену суму податкового зобов`язання в установлені строки, податковий орган надсилає такому платнику податків податкові вимоги.

Стягнення коштів та продаж інших активів платника податків провадяться не раніше тридцятого календарного дня з моменту надіслання йому другої податкової вимоги (абзац другий підпункту 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 Закону №2181-III).

Тобто дотримання відповідних податкових процедур, які включають в себе обов`язок по надісланню платнику податків податкових вимог, повинно передувати реалізації права суб`єкта владних повноважень на стягнення з платника податків коштів у рахунок погашення податкового боргу, у тому числі шляхом звернення із відповідним позовом до адміністративного суду.

Як передбачено підпунктом 6.2.3 пункту 6.2 статті 6.2 Закону №2181-III, податкові вимоги надсилаються: а) перша податкова вимога - не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов`язання. Перша податкова вимога містить повідомлення про факт узгодження податкового зобов`язання та виникнення права податкової застави на активи платника податків, обов`язок погасити суму податкового боргу та можливі наслідки непогашення його у строк; б) друга податкова вимога - не раніше тридцятого календарного дня від дня направлення (вручення) першої податкової вимоги, у разі непогашення платником податків суми податкового боргу у встановлені строки. Друга податкова вимога додатково до відомостей, викладених у першій податковій вимозі, може містити повідомлення про дату та час проведення опису активів платника податків, що перебувають у податковій заставі, а також про дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.

Відповідно до підпункту 6.2.4 пункту 6.2 статті 6 Закону №2181-III податкова вимога вважається надісланою (врученою) фізичній особі, якщо її вручено особисто такій фізичній особі або її законному представникові чи надіслано листом на її адресу за місцем проживання або останнього відомого місця її знаходження із повідомленням про вручення.

У разі коли податковий орган або пошта не може вручити платнику податків податкові вимоги у зв`язку з незнаходженням посадових осіб, їх відмовою прийняти податкову вимогу, незнаходженням фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків, податковий орган розміщує податкові вимоги на дошці податкових оголошень, встановленій на вільному для огляду місці біля входу до приміщення податкового органу. При цьому день розміщення такої податкової вимоги вважається днем її вручення. 

Податкові вимоги, розміщені з порушенням правил, установлених цим підпунктом, вважаються такими, що не були врученими (надісланими) платнику податків.

Порядок встановлення дошок податкових повідомлень визначається центральним податковим органом.

Згідно з пунктом 5.8 розділу 5 чинного на момент виникнення спірних відносини Порядку направлення органами державної податкової служби України податкових вимог платникам податків, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 03 липня 2001 року №266 (далі - Порядок №266), якщо податковий орган або пошта не може вручити платнику податків податкову вимогу у зв`язку з такими випадками: 1) незнаходженням посадових осіб, 2) їх відмовою прийняти податкову вимогу, 3) незнаходженням фактичного місцезнаходження (місця проживання) платника податків, то працівник структурного підрозділу, до функцій якого входить реєстрація вхідної та вихідної кореспонденції, у день повернення неврученої податкової вимоги розміщує її на дошці податкових оголошень (повідомлень). День розміщення податкової вимоги на дошці податкових оголошень (повідомлень) вважається днем вручення податкової вимоги.

У разі невручення податкової вимоги, у той самий день працівник підрозділу стягнення податкового боргу складає акт (довільної форми) із зазначенням причин невручення.

У разі незнаходження фактичного місцезнаходження (місця проживання) платника податків, працівник підрозділу стягнення податкового боргу в триденний термін здійснює перевірку місцезнаходження (місця проживання) платника податків та складає акт перевірки місцезнаходження платника податків у трьох екземплярах. Якщо за результатами перевірки місцезнаходження (місця проживання) платника податків не встановлено, друга податкова вимога разом з третім екземпляром акта підрозділом стягнення податкового боргу передаються структурному підрозділу, до функцій якого входить реєстрація вхідної та вихідної кореспонденції, для розміщення їх на дошці податкових оголошень (повідомлень).

Отже чинним на момент виникнення спірних правовідносин законодавством було визначено спеціальні правові наслідки неможливості вручення податкової вимоги платнику податків або податковим органом (у разі використання такого способу надіслання податкової вимоги як її безпосереднє вручення платнику податків), або поштою (в разі використання надіслання податкової вимоги шляхом надіслання листа із повідомленням про вручення).

У випадку неможливості вручення податкової вимоги платнику податків, остання розміщується на дошці податкових оголошень (повідомлень). Підтвердженням розміщення податкової вимоги на дошці оголошень є або акт довільної форми, що складається в день повернення податкової вимоги у зв`язку з незнаходженням посадових осіб або їх відмовою прийняти податкову вимогу, або акт перевірки місцезнаходження (проживання) платника податків, який складається в разі незнаходження фактичного місцезнаходження платника податків.

За відсутності ж доказів вжиття податковим органом усіх заходів, необхідних для вручення податкової вимоги, у тому числі складення відповідних актів(ту), остання не може вважатися такою, що була вручена (надіслана) платнику податків.

У справі, яка розглядається, суд апеляційної інстанції, перевіряючи дотримання контролюючим органом порядку направлення податкових документів, встановив відсутність доказів розміщення першої та другої податкових вимог від 10 серпня 2005 року №1/1659 та від 20 жовтня 2005 року №2/2629, які не були вручені поштовою службою платнику податків, на дошці податкових оголошень, у тому числі доказів складення працівником відповідного структурного підрозділу актів(ту), як це передбачено пунктом 5.8 розділу 5 Порядку №266.

Враховуючи наведене, а також положення підпункту 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 Закону №2181-III, у відповідності до яких стягнення коштів та продаж інших активів платника податків провадяться не раніше тридцятого календарного дня з моменту надіслання йому другої податкової вимоги, касаційний суд погоджується із висновком апеляційного суду про те, що обставини недотримання податковим органом встановленої законодавством процедури повідомлення відповідача про наявність у нього податкового боргу з ПДВ та ПДФО, виключають підстави, з якими закон пов`язує можливість стягнення такої податкової заборгованості в судовому порядку та, відповідно, задоволення позовних вимог Інспекції у цій частині.

Доводи позивача, викладені у касаційній скарзі, наведеного й мотивів, покладених в основу оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції, не спростовують та не свідчать про неправильне застосування ним норм матеріального права, а тому відсутні підстави для задоволення заявлених у скарзі вимог Інспекції.

Що ж стосується позовних вимог про стягнення з відповідача санкцій (пені та штрафу) у розмірі 63238,46 грн., застосованих за порушення в сфері ЗЕД, слід зазначити наступне.

Згідно зі статтею 1 Закону №185/94-ВР (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) виручка резидентів у іноземній валюті підлягає зарахуванню на їх валютні рахунки в уповноважених банках у терміни виплати заборгованостей, зазначені в контрактах, але не пізніше 90 календарних днів з дати митного оформлення (виписки вивізної вантажної митної декларації) продукції, що експортується, а в разі експорту робіт (послуг), прав інтелектуальної власності - з моменту підписання акта або іншого документа, що засвідчує виконання робіт, надання послуг, експорт прав інтелектуальної власності.

Відповідно до статті 4 зазначеного Закону порушення резидентами термінів, передбачених, зокрема, статтею 1 цього Закону, тягне за собою стягнення пені за кожний день прострочення у розмірі 0,3 відсотка від суми неодержаної виручки (митної вартості недопоставленої продукції) в іноземній валюті, перерахованої у грошову одиницю України за валютним курсом Національного банку України на день виникнення заборгованості.

Згідно з преамбулою до Декрету №15-93 цей нормативний акт, зокрема, встановлює режим здійснення валютних операцій на території України, визначає загальні принципи валютного регулювання, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

У частині першій статті 9 Декрету №15-93 міститься припис про обов`язкове декларування у Національному банку України валютних цінностей та іншого майна резидентів, яке перебуває за межами України, а у частині другій статті 16 цього нормативного акта встановлена відповідальність за його порушення. Зокрема, за невиконання резидентами вимог щодо декларування валютних цінностей та іншого майна, передбачених статтею 9 Декрету №15-93, застосовується така міра відповідальності (фінансова санкція), як штраф у сумі, що встановлюється Національним банком України.

Відповідно до статті 238 ГК України за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків. Одним із видів таких санкцій є адміністративно-господарський штраф (частина перша статті 239 ГК України).

Як установили суди, у ході проведеної Інспекцією перевірки встановлені порушення суб`єктом господарювання - ФОП ОСОБА_1 у сфері валютного регулювання під час господарської діяльності, займаючись якою, вона мала дотримуватися нормативно визначених приписів (правил) щодо підстав, порядку, строків та умов здійснення валютних операцій, а також використання іноземної валюти як засобу розрахунку. За недотримання цих правил встановлена фінансова відповідальність, до якої було притягнуто ФОП ОСОБА_1 , про що позивачем прийнято відповідні рішення.

Зміст конкретних обставин і зумовлене ним правозастосування дає підстави вважати, що порушення статті 1 Закону №185/94-ВР та статті 9 Декрету №15-93, на підставі яких винесено рішення від 01 лютого 2008 року №000032201/0 та №000042201/0, від 03 березня 2008 року №000032201/1 та №000042201/1, якими відповідачу збільшено суму грошового зобов`язання по пені та по штрафних (фінансових санкціях), є порушеннями валютного законодавства, що підпадають під визначення порушень, за які застосовуються адміністративні-господарські санкції, передбачені статтею 238 ГК України.

Аналогічний підхід до розуміння суті адміністративно-господарських санкцій був сформульований (з певними поправками) у постановах Верховного Суду України від 04 липня 2011 року (справа №21-163а11), 10 липня 2012 року (справа №21-147а12), 27 травня 2014 року (справа №21-126а14).

Відповідно до статті 250 ГК України адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб`єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніше як через рік з дня порушення цим суб`єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідач в своїй апеляційній скарзі посилалась на те, що на час (дату) застосування відповідними рішеннями позивача санкцій (у 2008 році) строк, установлений статтею 250 ГК України, сплинув, тому вважала, що відсутні правові підстави для стягнення з ФОП ОСОБА_1 спірних штрафних (фінансових) санкцій та пені за порушення у сфері валютного регулювання.

Проте апеляційний суд, задовольняючи позовні вимоги у частині стягнення вказаних штрафних (фінансових) санкцій та пені, таким доводам ФОП ОСОБА_1 жодної правової оцінки не надав, що загалом не узгоджується із приписами частини третьої статті 159 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) щодо обґрунтованості судового рішення.

Суд касаційної інстанції вважає за необхідне також звернути увагу й на те, що відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 7 лютого 2012 року (№21-904а10), а також Верховним Судом у постановах від 14 січня 2020 року у справі №826/16272/14 (касаційне провадження №К/9901/9035/18) та від 10 квітня 2020 року у справі №640/4563/19 (касаційне провадження №К/9901/1933/20), санкції, передбачені статтею 16 Декрету №15-93, застосовуються лише Національним банком України та підпорядкованими йому особами, до яких фіскальні органи не відносяться. 

У відповідності до частини першої статті 138 КАС України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення) предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

З огляду на зміст наведеної норми процесуального права та зважаючи на те, що вимогою заявленого позову, окрім іншого, є стягнення штрафних (фінансових) санкцій та пені за порушення у сфері валютного регулювання, наведені вище обставини не можуть бути залишеними поза увагою та без отримання відповідної правової оцінки.

Апеляційний суд наведеного, а також сукупність обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, не врахував й, як наслідок, дійшов передчасного висновку про наявність підстав для стягнення з ФОП ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України заборгованості в сумі 63238,46 грн.

Верховний Суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати обставини, давати оцінку доказам, а відтак позбавлений можливості постановити рішення у справі у зв`язку з неповним встановленням обставин справи. Усунення таких недоліків можливе лише у разі повторного перегляду судового рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Пунктом другим частини першої статті 349 КАС передбачено, що суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.

Враховуючи, що в силу вимог процесуального закону допущені порушення не можуть бути усунуті судом касаційної інстанції, рішення суду апеляційної інстанції на підставі статті 353 КАС України підлягає частковому скасуванню, а справа у частині позовних вимог щодо стягнення з ФОП ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України заборгованості зі сплати штрафних (фінансових) санкцій та пені за порушення у сфері валютного регулювання в сумі 63238,46 грн. - направленню на новий розгляд до апеляційного суду, в ході проведення якого необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з`ясувати всі фактичні обставини справи з перевіркою їх належними та допустимими доказами та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 353, 355, 359 КАС України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області залишити без задоволення.

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2016 року у частині задоволених позовних вимог про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України заборгованості зі сплати штрафних (фінансових) санкцій та пені за порушення у сфері валютного регулювання в сумі 63238,46 грн. скасувати та направити справу у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В решті постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

Судді	С.С. Пасічник І.А. Васильєва   В.П. Юрченко