ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/2956/18  Номер провадження 22-ц/814/2086/20	Головуючий у 1-й інстанції Іващенко Ю. А.  Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.
Суддів: Дряниці Ю.В., Чумак О.В.

розглянув в порядку позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 21 липня 2020 року (повний текст складено 27.07.2020 року)
по справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2018 року  ОСОБА_2 звернулась до місцевого суду з вказаним позовом до  ОСОБА_1 , посилаючись на те, що, відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 16.12.1997 року №125, позивач є співвласницею квартири за адресою: АДРЕСА_1 , іншим співвласником є її син ОСОБА_3 . 
Зазначає. що, відповідно до актів обстеження від 28.07.2015 року, 29.02.2016 року, 20.12.2016 року та 22.12.2016 року квартиру позивача було залито водою з вини відповідача, як власника квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що розташована поверхом вище, в результаті чого було залито коридор, ванну кімнату, кухню та вітальню. Як зазначено в акті обстеження від 20.12.2016 року вода лилася зі світильника, розеток, вся підлога, стіни та стеля були залиті водою. Також, було повністю залито меблі, газовий котел та кухонне приладдя. Вказаними актами підтверджується, що затоплення квартири відбувалися з вини відповідача ОСОБА_1 , хоча остання жоден з них не підписала, не виклавши мотивів та підстав відмови. 
Вказує, що, в результаті неодноразового затоплення квартири розмір матеріальних збитків становить 2339,74 грн. Окрім того, позивач вважає, що, внаслідок залиття квартири, їй було завдано моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн.
На підставі вищевикладеного, прохала суд стягнути з відповідача на її користь 2339,74 грн. матеріальних збитків та 10000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, вирішити питання судових витрат.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 21 липня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про відшкодування майнової та моральної шкоди, задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2222,91 грн. майнової шкоди, 4000,00 грн. моральної шкоди, а всього 6222,91 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 710,86 грн. судового збору.

З вказаним рішенням суду не погодилась відповідач ОСОБА_1 , яка у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на необґрунтованість рішення, порушення та неправильне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_2 . 
Зазначає, що сторона позивача не довела факт залиття квартири саме відповідачем та дійсного розміру такої шкоди, а надані ОСОБА_2 . Акти від 25.07.2015 року, від 29.02.2016 року, від 20.12.2016 року та від 22.12.2016 року, на думку апелянта, складено з порушенням чинного законодавства.
Вказує, що причини залиття квартири, на які посилається позивач, базуються на припущеннях, оскільки в квартиру ніхто з членів комісії, зазначених в актах, не заходив. Зазначені в Актах пошкодження мають не конкретний, а загальний та приблизний опис, тобто визначення розміру матеріальної шкоди було зроблено на припущеннях.
Окрім того, вказує, що судом не взято до уваги, що фактів залиття по версії позивача було всього три і один з них поза межами строку позовної давності.

Апеляційний суд, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 16.12.1997 року №125 співвласниками квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 (а.с.6).

Також, місцевим судом установлено та не заперечується сторонами по справі, що поверхом вище, над квартирою позивача знаходиться квартира АДРЕСА_3 , власником якої є відповідач ОСОБА_1 .

Відповідно до актів обстеження від 28.07.2015 року, 29.02.2016 року, 20.12.2016 року та 22.12.2016 року квартиру позивача було залито водою з вини відповідача, в результаті чого було залито коридор, ванну кімнату, кухню та вітальню. (а.с.9-12,17).
В акті обстеження від 20.12.2016 року вказано, що вода лилася з світильника, розеток, вся підлога, стіни та стеля були залиті водою. Також було повністю залито меблі, газовий котел та кухонне приладдя. Вищевказані акти були складені в присутності представників Лубенського КЖЕУ, голови будинкового комітету та сусідів. 

11.03.2016 року відповідачу було вручено попередження щодо усунення несправностей обладнання на кухні з метою запобігання затоплення квартири АДРЕСА_4 (а.с.13).
Вказане попередження відповідач отримала, що підтверджується її підписом, також, вона зазначила, що замінити кран не має фінансової можливості.

Згідно листа Лубенського КЖЕУ №01-03/377 від 27.08.2018 року диспетчерською службою ЛК ЖЕУ за період з 01 січня 2017 року по 27 серпня 2018 року зареєстровані виклики з кв. АДРЕСА_5 стосовно затоплення квартири: 22 лютого 2017 року та 11 червня 2017 року (а.с.38).

Задовольняючи позовні вимоги частково, місцевий суд виходив із того, що позивачем надані достатні, належні та допустимі докази того, що внаслідок несправностей в квартирі відповідача, яка розташована поверхом вище, відбулося залиття водою належної ОСОБА_2 квартири, внаслідок чого квартира була пошкоджена, потребує ремонту, витрати на проведення якого склали 2222,91 грн. Кошти в сумі 482,74 грн. - витрати позивача на придбання ліків, не підлягають відшкодуванню, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами необхідного причинного зв`язку між завданою їй майновою шкодою у вигляді залиття квартири та понесеними нею витратами на придбання ліків.
Окрім того, діями відповідача, пов`язаними із залиттям квартири позивача,  ОСОБА_2  була заподіяна моральна шкода, яка полягає в душевних стражданнях, яких позивач зазнала у зв`язку із залиттям її квартири та пошкодженням її майна, розмір якої визначенов 4000,00 грн.
Відмовляючи в застосуванні строку позовної давності, місцевий суд вказував на те, що, оскільки залиття квартири позивача відбувалось неодноразово після 28.07.2015 року, що підтверджується актами обстеження від 29.02.2016 року, 20.12.2016 року та 22.12.2016 року, правопорушення є триваючим, відтак, і відповідний строк позивачем не пропущено.

Такий висновок місцевого суду відповідає обставинам справи та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яким вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 4 ст.319 ЦК України визначено, що власність зобов`язує.

Відповідно до норми ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Окрім того, з аналізу положень п.п.4, 6, 8 ч.2 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» вбачається, що власник зобов`язаний за власний рахунок ремонтувати та міняти санітарно-технічні прилади і пристрої, обладнання, що вийшли з ладу з його вини; дотримуватися правил пожежної і газової безпеки, санітарних норм; дотримуватися вимог житлового та містобудівного законодавства щодо здійснення ремонту чи реконструкції приміщень або їх частин, не допускати порушення законних прав та інтересів інших учасників відносин у сфері житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ч.3 ст.328 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

За змістом ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

З наведеного вбачається, що обов`язок доказування, у даному випадку наявність шкоди та її розмір, лежить на позивачеві, а обов`язок доказування відсутності його вини в заподіянні шкоди, відповідно, на відповідачеві. 

Так, як зазначено вище та убачається з матеріалів справи, співвласником квартири АДРЕСА_5 , є, зокрема, позивач ОСОБА_2 (а.с.6), а власником квартири АДРЕСА_3 , за вказаною адресою, яка знаходиться над квартирою позивача, є - відповідач ОСОБА_1 .

Відповідно до актів обстеження від 28.07.2015 року, 29.02.2016 року, 20.12.2016 року та 22.12.2016 року квартиру позивача було залито водою з вини відповідача, в результаті чого було пошкоджено коридор, ванну кімнату, кухню та вітальню. (а.с.9-12,17).
В акті обстеження від 20.12.2016 року вказано, що вода лилася зі світильника, розеток, вся підлога, стіни та стеля були залиті водою. Також, було повністю залито меблі, газовий котел та кухонне приладдя. Вищевказані акти були складені в присутності представників Лубенського КЖЕУ, голови будинкового комітету та сусідів. 

Окрім того, як убачається з попередження від 01.03.2016 року, відповідача було поінформовано щодо необхідності усунення несправностей обладнання на кухні з метою запобігання затоплення квартири АДРЕСА_4 (а.с.13).
При цьому, вказане попередження відповідач отримала, що підтверджується її підписом, також вона зазначила, що замінити кран не має фінансової можливості.
Відтак, з наведеного вбачається, що відповідач була належним чином обізнана про факт залиття з її вини, внаслідок несправності кранів, належної позивачу квартири, проте, жодних дій з належного утримання свого майна вона не вчиняла. Так, згідно листа Лубенського КЖЕУ №01-03/377 від 27.08.2018 року диспетчерською службою ЛК ЖЕУ за період з 01 січня 2017 року по 27 серпня 2018 року зареєстровані виклики з кв. АДРЕСА_5 стосовно затоплення квартири: 22 лютого 2017 року та 11 червня 2017 року (а.с.38).
З наведеного вбачається, що відповідач, в повній мірі усвідомлюючи факт несправності в належній їй квартирі кранів, не усунула відповідне порушення, продовжувала, внаслідок своєї бездіяльності, затоплювати квартиру позивача.

Окрім того, як убачається з показань допитаних в суді першої інстанції, свідків  ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ними підтверджено факти залиття квартири позивача саме з квартири, належної відповідачу, та факт того, що ОСОБА_1 була обізнана про наявні у її квартирі несправності, що призводять до затоплення сусідів.

З урахуванням наведеного вище, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду про доведеність факту спричинення позивачу матеріальної шкоди протиправними, свідомими діями відповідача.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Статтею 1192 ЦК України встановлено способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, за правилами якої, з урахуванням обставин справи, суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку суми завданих їй матеріальних збитків внаслідок залиття квартири, їх розмір оцінено в загальній сумі 2705,65 грн., з яких: вартість відновлювальних робіт – 365,91 грн., вартість ламінату – 1507,00 грн., вартість технічного обслуговування (просушки) котла – 350,00 грн., вартість лікарських препаратів – 482,74 грн. (а.с.61).
Відповідно до локального кошторису №2-1-1 розмір матеріальних збитків, завданих в наслідок затоплення квартири АДРЕСА_5 , згідно акта затоплення від 22.12.2016 року становить 365,91 коп. До вказаної суми увійшла вартість заробітної плати за виконання ремонтних робіт (а.с.15-16).
Крім того, з акту обстеження та проведення профілактичної роботи котла в квартирі позивача, а також товарного чеку від 20.12.2016 року, вбачається, що вартість робіт з технічного обслуговування котла склала 350,00 грн. (а.с.17, 18)
Також, з наданого чеку ЦБМКА1-0022666 від 24.01.2017 року вбачається, що позивач здійснив витрати в сумі 1507,00 грн. на придбання ламінату. (а.с.18)

Так, місцевим судом було вірно визнано до стягнення з відповідача на користь позивача, суму матеріальної шкоди саме в розмірі 2222,91 грн., без відшкодування вартості лікарських препаратів в сумі 482,74 грн., оскільки матеріалами справи не доведено, що такі витрати були понесені позивачем саме у зв`язку з затопленням квартири.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна (немайнова) шкода відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду щодо часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та стягнення з ОСОБА_1 , як власника майна, на її користь суми матеріальної шкоди в розмірі 2222,91 грн., оскільки факт заподіяння такої шкоди та розмір відшкодування підтверджено належними та допустимими доказами, наявними у матеріалах справи.. 
Також, колегія суддів вважає розмір моральної шкоди, яка присуджена до сплати за рішенням місцевого суду в розмірі 4000,00 грн. обґрунтованим та таким, що відповідає характеру та обсягу психічних і душевних страждань, яких зазнала позивач, з урахуванням вимог розумності, виваженості та справедливості.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що сторона позивача не довела факт залиття квартири саме відповідачем та дійсного розміру такої шкоди, а надані ОСОБА_2 . Акти від 25.07.2015 року, від 29.02.2016 року, від 20.12.2016 року та від 22.12.2016 року, на думку апелянта, складено з порушенням чинного законодавства, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки факт залиття квартири підтверджено належними доказами – вказаними актами та показаннями свідків, а також, убачається з попередження, врученого 01.03.2016 року відповідачу. Розмір шкоди також належним чином доведено стороною позивача, та стягнуто місцевим судом саме в частині доведених вимог у визначеному розмірі.

Посилання апелянта на пропуск позивачем строку позовної давності по акту від 25.07.2015 року, колегія суддів до уваги також не приймає, з урахуванням наступного.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.
Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Так, матеріалами справи установлено, що відповідачем протягом 2015-2016 років неодноразово вчинялись дії щодо порушення прав позивача шляхом неналежного утримання ОСОБА_1 свого майна, що призводило до залиття квартири позивача, тобто відповідне правопорушення є триваючим, а тому строк позовної давності до таких правовідносин не пропушено.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться фактично до незгоді із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Таким чином, суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
При цьому суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права відповідно до характеру правовідносин, що склалися між сторонами та в межах заявлених позовних вимог.
З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

       Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.
Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 21 липня 2020 року, – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ:                                                                 Т.О. Кривчун

СУДДІ:                                                                          Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак