Постанова                                                  
Іменем України
 
11 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 264/6464/17
провадження № 61-6266св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Сартанська селищна рада м. Маріуполя, ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Донецького апеляційного суду у складі колегії суддів: Попової С. А., Кочегарової Л. М., Ткаченко Т. Б.,                      від 19 лютого 2019 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , Сартанської селищної ради міста Маріуполя Донецької області про визнання незаконним та скасування рішення селищної ради.
 
В обґрунтування позову вказала, що вона є спадкоємцем ОСОБА_3 , якій належав житловий будинок з господарськими спорудами у АДРЕСА_1 . У кінці листопада 2017 року їй стало відомо, що 02 березня 2017 року на підставі рішення Сартанської селищної ради м. Маріуполя Донецької області № 7/12-112 від 21 жовтня 2016 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на земельну ділянку за адресою: земельна ділянка АДРЕСА_1 . За таких обставин вона вважає, що оскаржуваним рішенням селищної ради порушено її законні права та інтереси. Просила визнати незаконним та скасувати рішення Сартанської селищної ради м. Маріуполь Донецької області                               № 7/12-112 від 21 жовтня 2016 року.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області у складі судді Іванченко А. М. від 07 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано незаконним та скасовано рішення Сартанської селищної ради                       м. Маріуполя Донецької області від 21 жовтня 2016 року № 7/12-112 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд (присадібна ділянка) по АДРЕСА_1 громадянці ОСОБА_2 ». 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач з огляду положення статті 549 ЦК України у редакції 1963 року, діючої на момент відкриття спадщини, фактично прийняла спадщину та вступила в управління спадковим майном після смерті своєї матері ОСОБА_3 , а відсутність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про зареєстровані речові права позивача на спірну земельну ділянку та жилий будинок не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову про скасування рішення ради про надання земельної ділянки, на якій розташований успадкований будинок, іншій особі - відповідачу ОСОБА_2 .
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Донецького апеляційного суду від 19 лютого 2019 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 , скасовано рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області                            від 07 листопада 2018 року та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Постанова апеляційного суду мотивована відсутністю доказів набуття позивачем ОСОБА_1 у встановленому законом порядку статусу власника або землекористувача спірної земельної ділянки, а також недоведеністю порушення її прав у зв`язку з наданням цієї ділянки, що перебуває у комунальній власності територіальної громади смт Сартана і не обтяжена правами інших осіб та обмеженням у її використанні, отже спірна земельна ділянка могла бути передана у власність ОСОБА_2 на підставі оскаржуваного рішення селищної ради. 
ОСОБА_1 з січня 2003 року і до дня подання позову у грудні 2017 року, тобто понад 14 років, не отримувала свідоцтво про право на спадщину у вигляді половини від спадкової 1/3 частини спірного будинку, що залишилася після смерті її матері і не реєструвала право власності на частину успадкованої будівлі в органах технічної інвентаризації, а також не оформила своє право власності або користування земельною ділянкою. Крім того, судом встановлені обставини занедбаності спірної земельної ділянки та  руйнування вказаного будинку внаслідок непроживання у ньому будь-кого понад 15 років.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
У касаційній скарзі, поданій у березні 2019 року до Верховного Суду,                      ОСОБА_1 просить скасувати постанову апеляційного суду та  залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що відсутність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про зареєстровані речові права на спірну земельну ділянку та розташований на ній житловий будинок, не дає підстав для висновку про відсутність спадкоємців після смерті                   ОСОБА_3 та позбавлення позивача прав володіння та управління спадковим майном.
Набувши у порядку спадкування право власності на частину спірного житлового будинку, позивач з огляду на норми статті 120 ЗК України набула право користування спірною земельною ділянкою, яку незаконно, на її переконання, було надано відповідачу за оскаржуваним рішенням органу місцевого самоврядування.
Крім того, законом не передбачений обов`язок позивача, яка у порядку спадкування набула право власності на спірне нерухоме майно, звертатися до державного реєстратора з метою реєстрації такого права на вказане майно. 
Селищна рада у передбаченому статтею 1277 ЦК України порядку не зверталась до суду з позовом про визнання спадщини відумерлою, а позивач не подавала заяву, передбачену положеннями статті 349 ЦК України, про внесення змін до державного реєстру у зв`язку із знищенням спірного спадкового майна. 
Суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки свідоцтву про право на спадщину за законом від 19 квітня 2000 року, на підставі якого мати позивача успадкувала 1/3 частину вказаного житлового будинку.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2019 відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 04 листопада 2020 року справу призначено до розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
02 липня 2003 року ОСОБА_1 звернулась до Третьої маріупольської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадщина складається з 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , що належали останній на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті сестри - ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , якій у свою чергу вказаний будинок належав на підставі договору купівлі-продажу від 16 грудня 1989 року (а.с. 6, 7, 167, 168, т. 1).
 
Свідоцтво про право на спадщину за законом на частину вказаного  будинку ОСОБА_1 не отримала.
 
Рішенням Сартанської селищної ради від 21 жовтня 2016 року № 7/12-112 затверджено проект землеустрою та надано із земель запасу та громадської забудови у власність земельну ділянку (кадастровий номер 1412365300:01:003:0384) площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 (а.с. 72, т. 1).
 
На території земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_1 , знаходиться зруйнована будівля, що відображено у плані земельної ділянки та висновку техніка БТІ м. Маріуполя, а також оціночних актах від 21 грудня 2017 року за наслідками обстеження з виходом на місце і за дослідженням матеріалів інвентарної справи № 1542.
 
Згідно із викопіюванням із генерального плану міста (а.с. 205), розробленого комунальним підприємством «МіськАрхБюро» у 2016 році на замовлення ОСОБА_2 , на земельній ділянці по АДРЕСА_1 позначені межі існуючої зруйнованої будівлі. Розробником викопіювання не зазначено ступінь руйнації будівлі, а лише вказано на необхідність здійснення запиту до БТІ щодо належності земельної ділянки.
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Цим вимогам постанова апеляційної інстанції не відповідає з таких підстав.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої            статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.
 
Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив із тогопозивач з огляду положення статті 549 ЦК України у редакції 1963 року, діючої на момент відкриття спадщини, фактично прийняла спадщину та вступила в управління спадковим майном після смерті своєї матері ОСОБА_3 , а відсутність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про зареєстровані речові права позивача на спірну земельну ділянку та жилий будинок не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову про скасування рішення ради про надання земельної ділянки, на якій розташований успадкований будинок, іншій               особі - відповідачу ОСОБА_2 .
 
Колегія суддів вважає цей висновок суду законним, обґрунтованим та таким, що відповідає обставинам та матеріалам справи.
 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці 2 та 3 пункту 1 своєї постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР.
 
Оскільки спадщина після смерті матері позивача ОСОБА_3 відкрилась у 2003 році, тому спірні правовідносини урегульовані ЦК УРСР у редакції                1963 року.
 
За правилами статей 529-530 ЦК УРСР при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, подружжя та батьки померлого.
 
Статтею 561 ЦК УРСР у передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. 
 
Згідно із статтею 549 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні були бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
 
Установивши, що після смерті ОСОБА_3 у січні 2003 року, яка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті сестри                 ОСОБА_4 була власником 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , її дочка ОСОБА_1 у передбачений статтею 549 ЦК УРСР шестимісячний строк звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, суд першої інстанції дійшов підставного висновку про те, що позивач як спадкоємець у встановленому законом порядку прийняла спадщину у вигляді частини вказаного будинку, який розташований на земельній ділянці, що була передана відповідачу на підставі рішення Сартанської селищної ради                          від 21 жовтня 2016 року.
 
Скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , апеляційний суд дійшов висновку про те, що позивачем                 ОСОБА_1 не надано доказів набуття у встановленому законом порядку статусу власника або землекористувача спірної земельної ділянки, а також не доведено порушення її прав у зв`язку з наданням цієї ділянки, що перебуває у комунальній власності територіальної громади смт Сартана і не обтяжена правами інших осіб та обмеженням у її використанні, у власність ОСОБА_2 на підставі оскаржуваного рішення селищної ради.
 
Разом із тим, суд апеляційної інстанції не надав оцінку доводам позивача про те, що під час затвердження проєкту землеустрою про надання спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_2 органу місцевого самоврядування було достовірно відомо про розташування на ній будівлі без зазначення ступеню руйнації. Не зважаючи на те, що розробником викопіювання з генерального плану Маріуполя вказано на необхідність звернення до БТІ з метою отримання інформації щодо розташованих на спірній ділянці об`єктів нерухомості, селищна рада розпорядилась земельною ділянкою без з`ясування особи власника розташованої на цій ділянці будівлі.
 
Статтею 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності на майно, яке припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника.
 
Згідно з положеннями статті 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.
 
Аналіз зазначених норми дає підстави дійти висновку про те, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно вимог статі 349 ЦК Украйни, є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру.
 
Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо.
 
Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанцій дійшов безпідставного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту знищення спірного об`єкту нерухомості, а також звернення ОСОБА_1 із заявою щодо припинення права власності через знищення нерухомого майна.
 
Окрім цього, матеріали справи не містять відомостей про звернення органу місцевого самоврядування до суду із позовом у порядку статті 1277 ЦК України про визнання спадщини відумерлою.
 
За таких обставин доводи касаційної скарги про те, що розпорядження селищною радою спірною земельною ділянкою без попереднього припинення речового права ОСОБА_1 на частину цієї ділянки у порядку, визначеному законом, свідчить про порушення прав останньої є підставними та обґрунтованими.
 
Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод, Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
 
Стаття 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (15 січня 2002 року), визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці.  
 
Так, частина перша статті 120 ЗК України (у відповідній редакції) передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. 
 
Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.
 
При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня                2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.
 
Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.
                                              
Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, а  також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20).
 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно виходив із того, що набувши в порядку спадкування право на вказану частину будинку, ОСОБА_1 набула право користування земельною ділянкою під цим будинком. 
 
Згідно із частиною п`ятою статті 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
 
Отже, оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування, яким цю земельну ділянку надано відповідачу, без попереднього припинення речового права ОСОБА_1 на частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 у порядку, визначеному законом, порушує права позивача як землекористувача, є незаконним та підлягає скасуванню.
 
Таким чином, апеляційний суд, неправильно застосувавши норми матеріального права, безпідставно скасував рішення суду першої інстанції, ухвалене згідно із законом.
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, рішення суду є законним і обґрунтованим, а тому з огляду на положення статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову апеляційного суду і залишає в силі рішення суду першої інстанції.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
ОСОБА_1 було сплачено судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі  1 280 грн, які в силу положень статті 141 ЦПК України підлягають стягненню на її користь з відповідачів у рівних частинах по 640 грн з кожного.
 
Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Постанову Донецького апеляційного суду від 19 лютого 2019 року скасувати, залишити в силі рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 листопада 2018 року.
 
Стягнути з ОСОБА_2   та Сартанської селищної ради міста Маріуполя Донецької області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі по                           640 гривень з кожного.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Є. В. Синельников   О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович