Апеляційне провадження № 22-ц/824/14215/2020
 
ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
9 грудня 2020 року                                                                                     м. Київ
Унікальний номер справи 753/14821/20
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Саліхова В.В., за участю секретаря судового засідання Кузнєцової В.В.,
учасники  справи:
заявник -                               ОСОБА_1 ,  
заінтересована особа           ОСОБА_2 ,
                        розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , подані її представником ОСОБА_3 ,
                        на рішення Дарницького районного суду м. Києва, ухваленого  14 вересня 2020 року в приміщенні суду під головуванням судді Комаревцевої Л.В.,-
 
         В С Т А Н О В И В :
 
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису відносно свого чоловіка ОСОБА_2 .
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що під час спільного проживання з нею чоловік постійно протягом останніх двох років застосовував фізичне та психологічне насильство. Вона неодноразово зверталась до поліції. За постановою суду ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за насильницькі дії відносно неї. Підтвердженням застосування фізичного насильства також є надані нею до матеріалів справи медичні довідки.
В правоохоронних органах відкрито кримінальне провадження щодо нанесення їй тілесних ушкоджень заявнику. З часом неприязнь заінтересованої особи трансформувалася у психологічне та фізичне насильство по відношенню до неї, систематично надходять словесні образи, погрози, приниження в усній формі.
Окрім цього, її чоловік не переселяється сам та забороняє їй та їх спільним дітям переселитися до іншого житла, яке перебуває у їх власності, змінив замки на вхідних дверях цього житла і ключі їй не надав. 
З огляду на викладене, просила  видати обмежувальний припис стосовно її чоловіка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на строк 6 місяців, яким визначити заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 щодо ОСОБА_1 , а саме: 
заборонити ОСОБА_2 перебувати в місцях проживання постраждалої особи ОСОБА_1 та її доньок, а саме в квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
заборонити ОСОБА_2 наближатись на відстань 500 (п`ятсот) метрів до місця проживання постраждалої особи ОСОБА_1 та її доньок, а саме до квартири, що знаходиться адресою: АДРЕСА_1 ; 
заборонити ОСОБА_2 наближатись на відстань 100 (сто) метрів до місця роботи постраждалої особи ОСОБА_1 ; 
заборонити ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу ОСОБА_1 та її доньок, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_2 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;
заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою ОСОБА_1 та їх доньками, або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто третіх осіб.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 вересня 2020 року в задоволенні заяви про видачу обмежувального напису відмовлено. 
Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційні скарги (до суду першої інстанції та безпосередньо до Київського апеляційного суду, ідентичні за змістом і формою), в яких, посилаючись на порушення норм процесуального права, неповноту судового розгляду, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення заяви про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_2 .
На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, щонею були надані належні докази, які підтверджують факт насильства в сім`ї з боку ОСОБА_2 . 
А саме,  наявність фізичного насильства підтверджується поданням заяви 21.03.2020 та відкриттям кримінального провадження, яке 13.10.2020 відновлено. 
Дії ОСОБА_2 з нанесення образ і її приниження в присутності малолітніх дітей є психологічним насильством.
Дії з заволодіння спільним майном і доходами від його використання, витрачання цих доходів без узгодження з нею відповідає визначенню економічного насильства.
Однак суд на вказане уваги не звернув, проігнорував її доводи та докази, подані до заяви, порушуючи вимоги Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».   
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що вони з дружиною прожили вісімнадцять років, виховують трьох донечок. Бажає зберегти сім`ю. Дійсно сварки виникали, що обумовлено карантинними заходами, дружина постійно вдома та не працює. Він займається матеріальним забезпеченням сім`ї, виховує дітей, робить разом з ними уроки. Квартира АДРЕСА_2 , якою він за словами заявника неправомірно заволодів, здається в оренду, а кошти які отримуються від оренди витрачаються в інтересах сім`ї. 
Вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.
У судовому засіданні заявник та її представник доводи апеляційної скарги підтримали з підстав, викладених в ній. Просили рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення заяви.
Зацікавлена особа та його представник заперечували проти апеляційної скарги, просили рішення сулу першої інстанції залишити без змін.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не доведено, а матеріали справи не містять достатніх доказів того, що саме заінтересована особа є беззаперечним кривдником, а підстави вважати, що наявні ризики настання тяжких наслідків для заявника у зв`язку з відмовою у видачі обмежувального припису, відсутні. 
Апеляційний суд  не в повній мірі погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 1.03.2002 (ас.9).
Від шлюбу сторони мають трьох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (ас.9-11).
Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 разом із дітьми проживають   в квартирі АДРЕСА_3 , яка належить на праві власності ОСОБА_4 .
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майно щодо суб`єкта, за сторонами зареєстровано нерухоме майно  спільна сумісна власність - по Ѕ квартири АДРЕСА_2 (ас.15-17).
Питання видачі обмежувального припису регулюється Цивільним процесуальним Кодексом України та Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Відповідно до ст. 350-1 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України передбачено, що заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником у випадках,визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 7 грудня 2017 року № 2229-VIII (Закон № 2229-VIII).
Згідно з п. п. 3, 4, 14, 15, 17ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство-це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.
Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі  дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Сексуальне насильство - форма домашнього насильства, що включає будь-які діяння сексуального характеру, вчинені стосовно повнолітньої особи без її згоди або стосовно дитини незалежно від її згоди, або в присутності дитини, примушування до акту сексуального характеру з третьою особою, а також інші правопорушення проти статевої свободи чи статевої недоторканості особи, у тому числі вчинені стосовно дитини або в її присутності.
Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Відповідно до ч. 10 ст. 3 вказаного Закону дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб, зокрема,  вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка).
На підтвердження вчинення фізичного насильства заявник надала копію витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань від 21.03.2020, з якого вбачається, що 20.03.2020 приблизно о 12.00 год перебуваючи за адресою: АДРЕСА_4 ОСОБА_4 умисно вчинив насильство в сім`ї шляхом безпідставного заподіяння ударів в область тулуба та голови своїй дружині ОСОБА_1 , завдавши останній фізичного болю та страждань (ас.7).
Вказана заява зареєстрована в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» Дарницьке управління поліції ГУНП в м Києві за № 18036 21.03.2020 (ас.8).
Частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.2 ст. 78, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.6 ст. 81, ч.1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 пояснила, що шлюб  ОСОБА_4 розірвано і в рішенні суду про розірвання шлюбу причиною розпаду сім`ї зазначено  насильницькі дії з боку чоловіка.
ОСОБА_4 не заперечував факт ухвалення такого рішення суду про розлучення та пояснив, що це рішення ним не оскаржується.
Таким чином, встановлено, що зазначене рішення на час розгляду вказаної справи є чинним. 
З копії постанови  Дарницького районного суду м. Києва від 13.10.2020 про скасування постанови старшого слідчого СВ Дарницького УП ГУ НП у м. Києві Дячука О.В. від 09.05.2020 про закриття кримінального провадження № 12020100020001863 відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.03.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України вбачається, що досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні відновлено.
Про наявність тривалого конфлікту між заявником та її чоловіком свідчить факт звернення ОСОБА_1 до компетентних органів, з питань вчинення відносно неї ОСОБА_4 домашнього насильства. 
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила, що молодші доньки сторін в березні 2020 року були в пригніченому стані через сварки, конфлікти між батьками та побиттям ОСОБА_4 . ОСОБА_1 . Зазначала, що заявниця часто позичала в неї гроші через те, що батько не забезпечував сім`ю та відключав Інтернет, який потрібен був молодшим дітям для дистанційного навчання в освітньому закладі. 
Судом апеляційної інстанції також встановлено, що між сторонами на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції триває спір про поділ їх спільного майна.
Також встановлено, що на час розгляду справи відносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не покращились.
Таким чином, апеляційним судом встановлено, що доводи ОСОБА_1 знайшли своє підтвердження під час розгляду справи. Встановлено, що ОСОБА_4 вчиняв по відношенню до ОСОБА_1 домашнє психологічне та фізичне насильство, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
З огляду на встановлене, апеляційний суд вважає, що існує високий рівень вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього психологічного та фізичного насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, такі ризики є реальними, тому для забезпечення дієвого та ефективного захисту ОСОБА_1 необхідно застосувати обмежувальний припис.
Апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги заявника,  оскільки наявність конфлікту між подружжям, факту заподіяння ОСОБА_1 тілесних ушкоджень ОСОБА_4 , що мало наслідком звернення заявника із заявою про вчинення кримінального правопорушення, відсутність бажання примирення у постраждалої від домашнього насильства ОСОБА_1 , а також відсутність ознак каяття у заінтересованої особи - кривдника, дають суду підстави дійти висновку про наявність ризиків щодо повторного вчинення домашнього насильства, зокрема за місцем їх спільного проживання.
Протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини. При здійсненні насильства в сім`ї відбувається порушення прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства.
Невжиття своєчасних обмежувальних заходів щодо кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї.
При вирішенні питання щодо видачі обмежувального припису внаслідок застосування домашнього насильства суд повинен переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі. Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів і ризиків (висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 листопада 2018 року  у справі з аналогічних правовідносин  № 756/2072/18).
Доказами вчинення насильства в сім`ї можуть бути не виключно матеріали кримінального провадження, які доводять вину підозрюваної особи, але будь-які інші докази, які свідчать про вчинення насильства, а тому висновок суду першої інстанції в цій частині є помилковим.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Згідно з ч.2 ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження кривдника у праві користування належним йому на праві власності майном з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом № 2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи ( висновок Верховного Суду у постанові від 28.04.2020 року у справі з аналогічних правовідносин  № 754/11171/19).
При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя. (пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»).
За поясненнями ОСОБА_4 в судовому засіданні, останній на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції разом з колишньою дружиною та дітьми не проживає,  і тимчасово переселився до однокімнатної квартири, яка належить сторонам на праві власності, за адресою: АДРЕСА_5 .
За таких обставин, колегія суддів, враховуючи принцип пропорційності, відповідність вимог заявника  щодо застосування заходів тимчасового обмеження прав кривдника частині другій статті 26 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», вважає, що до ОСОБА_4 слід застосувати  заходи тимчасового обмеження прав, а саме: заборони йому  перебувати у місці проживання з ОСОБА_1   у квартирі АДРЕСА_3 , та наближатися до ОСОБА_1 в місці її перебування, в тому числі і до місця роботи не ближче ніж на 100 м.
Разом з тим, апеляційний суд вважає, що для цілей, зазначених у вказаному Законі, з урахуванням обставин вказаної справи, достатнім є встановлення обмежень та заборон для ОСОБА_4   строком на три місяці.
Встановлення заборони перебувати в місці спільного проживання, яким є квартира, що належить на праві власності ОСОБА_4 ,  є тимчасовим заходом, передбаченим ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»,  тому фактичне тимчасове обмеження кривдника у праві користування квартирою колегія суддів вважає пропорційним заходом втручання, який не позбавляє права власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_3 , а здійснюється з метою захисту та забезпечення безпеки постраждалої особи, що передбачено ч. 2 ст. 321 ЦК України,  ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Що ж до вимог про обмеження спілкування з дітьми, то апеляційний суд вважає, що вимоги заяви в цій частині не підлягають задоволенню, оскільки батько ОСОБА_4 за Законом має такі ж самі права щодо дітей, як і їх матір.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції помилково не взяв до уваги пояснення учасників справи, письмові докази, неповно з`ясував обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, у зв`язку з чим рішення суду неможливо визнати законним і обґрунтованим і воно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи  про видачу обмежувального припису, відносяться за рахунок держави.
Згідно з ч. 4 ст.350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374-376 , 381-383 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційні скарги ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 вересня 2020 року   скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.
Заяву ОСОБА_1  - задовольнити частково.
Видати обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 та заборонити ОСОБА_2    перебувати в місці проживання  ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 та наближатися до ОСОБА_1 за місцем її перебування, в тому числі, і за місцем роботи  на відстань ближче 100 м.
Обмежувальний припис видати строком на 3 місяців.
Постанова підлягає негайному виконанню.
Відомості щодо учасників справи:
Заявник - ОСОБА_1 ,  паспорт серій НОМЕР_1 , виданий Дніпровським РУ ГУ МВС України в м. Києві 04 червня 2002 року, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;  реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .
Заінтересована особа - ОСОБА_2 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Мінським РУ ГУ МВС України в м. Києві 01 серпня 1995 року, зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 ,  реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повний текст постанови виготовлено 10 грудня 2020 року.
 
Суддя-доповідач       
 
Судді: