П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

18 листопада 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/1136/20	
Головуючий в 1 інстанції: Лебедєва Г. В.
          Дата і місце ухвалення 20.05.2020р., м. Миколаїв
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого – судді :  Бойка А.В.,
                                суддів:  Єщенко О.В.,
                                                 Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу  Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 травня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо невиплати йому індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби за період з 01.01.2017 року по 28.02.2018 року;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за час проходження військової служби за період з 01.01.2017 року по 28.02.2018 року та надати довідку з помісячним розрахунком індексації з 01.01.2017 року по 28.02.2018 року.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 травня 2020 року, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, позов задоволено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України подала апеляційну скаргу, обґрунтовану посиланням на не повне з`ясування судом обставин, що мають значення, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до прийняття незаконного і необґрунтованого судового рішення. 
Апелянт зазначив, що суд першої інстанції приймаючи судове рішення у справі не врахував, що проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів всіх рівнів на відповідний рік. Отже, вважає, що виплата сум індексації грошового забезпечення має здійснюватися у межах коштів установ та організацій, передбачених на такі цілі. Також зазначає, що здійснення соціальних виплат повинно відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і зменшення розміру їх виплат є допустимим. Виплата сум індексації позивачу не здійснювалась через складну фінансово-економічну ситуацію, яка склалась у країні та у зв`язку із відсутністю коштів на відповідних рахунках Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України передбачених для фінансування видатків на їх виплату.
Також апелянт вказує на те, що військовослужбовці Збройних Сил України не перебувають у трудових відносинах із підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності, тому на них не поширюються положення   Кодексу законів про працю України. Крім того, апелянт вважає, що  позивач пропустив строки звернення до суду з відповідним позовом.
З огляду на зазначене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні його позову. 
Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у проходив військову службу у Збройних Силах України та перебував на грошовому забезпеченні відповідача.
Згідно наказу Міністра оборони України від 06.07.2018 року № 417 (по особовому складу) полковника ОСОБА_1 , заступника начальника відділу організації технічного забезпечення охорони державної таємниці Центрального управління охорони державної таємниці та захисту інформації, звільнено з військової служби в запас відповідно до п."б" ч.6 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 року № 2232.
Наказом начальника Генерального штабу - Головнокомандувачем Збройних Сил України генералом армії України (по стройовій частині) №146 від 02.08.2018 року ОСОБА_1 виключено із списків особового складу.
На думку позивача у період проходження військової служби, нарахування грошового забезпечення позивачу відповідачем здійснювалося не в повному обсязі, а саме у період з 01.01.2017 року по 28.02.2018 року неправильно нараховувалася та не виплачувалася індексація грошового забезпечення.
22 грудня 2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2017 року по 28 лютого 2018 року та просив надати довідку із помісячним розрахунком індексації за такий період.
Листом від 28.01.2020 року №305/213 відповідач повідомив, що індексація грошових доходів населення здійснюється в межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів. Індексація грошових доходів за період з 01 січня 2017 року по 28 лютого 2018 року у Фінансовому управлінні Генерального штабу Збройних Сил України не проводилася, відтак її нарахування та виплата за цей період не можуть бути здійснені та довідка не надається.
Вважаючи, що він має право на виплату сум індексації грошового забезпечення позивач звернувся із вказаним позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що проведення індексації у зв`язку із зростанням споживчих цін (інфляції) є обов`язковим для всіх роботодавців, а приписами чинного законодавства не скасовано виплату індексації заробітної плати та не пов`язано вчинення таких дій з надходженням коштів до підприємства, установи, організації. 
Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення, з огляду на наступне.
Згідно ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Відповідно до ст.1 та ст.2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-ХІІ (далі Закон №2011-ХІІ) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Частинами другою - третьою   статті 9 Закону №2011-ХІІ   визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року №1282-ХІІ   ( далі - Закон № 1282-ХІІ).
Статтею 1 Закону №1282-ХІІ   визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Згідно ст.2 Закону №1282-ХІІ, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка (ст.4 Закону №1282-ХІІ   ).
Відповідно до ст.6 Закону №1282-ХІІ у разі виникнення обставин, передбачених   статтею 4 цього Закону   грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Згідно ст. 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі ст.19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначено   постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078   .
Пунктом 4 вказаного Порядку встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
Відповідно до абзацу 8 пункту 4 Порядку у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.
Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно - правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Аналогічну правову позицію у подібних правовідносинах висловлено Верховним Судом у постанові від 12.12.2018р. по справі №825/874/17 (адміністративне провадження №К/9901/17256/18).
Учасниками справи не заперечується, що в період з 01.01.2017р. по 28.02.2018р. індексація грошового забезпечення ОСОБА_1 не нараховувалася та не виплачувалася.
При цьому, апелянт не посилається на відсутність обставин, передбачених статтею 4 Закону №1282-ХІІ для проведення індексації, а правомірність своїх дій обґрунтовує виключно відсутністю відповідних кошторисних призначень та бюджетних асигнувань.
Колегія суддів не приймає до уваги такі доводи апелянта, оскільки вони не відповідають нормам Закону №1282-XII та Порядку №1078, зокрема п. 11, яким визначено, що додаткові витрати, пов`язані з індексацією грошових доходів громадян, відображаються у складі витрат, до яких відносяться виплати, що індексуються.
Отже, в кошторисі доходів і видатків бюджетної установи, організації індексація заробітної плати відображається не як самостійна витрата, а в складі витрат на виплату заробітної плати.
Посилання відповідача на ст.5 Закону №1282-ХІІ щодо проведення індексації грошових доходів населення виключно у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на відповідний рік, на думку колегії суддів, є не доречним в даному випадку, оскільки в зазначеному періоді здійснювалось преміювання, що навпаки свідчить про достатність фінансування, а отже можливість нарахування індексації.
Аргументи відповідача щодо відсутності бюджетного фінансування не можуть бути підставою для не нарахування індексації заробітної плати та відмови у її виплаті позивачу, а також жодним чином не впливають на наявність чи відсутність у позивача права на її нарахування та виплату, що є предметом спору у даній справі.
Надаючи правову оцінку доводам апеляційної скарги Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо застосування до спірних правовідносин положень Кодексу законів про працю України, а також строків звернення до суду, встановлених статтею 122 КАС України, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч.1, ч.2 ст.122 КАС України   позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
При цьому, ч.  3 ст. 122 КАС України встановлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
За приписами ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
На думку судової колегії, вимоги щодо нарахування індексації грошового забезпечення в період проходження позивачем військової служби є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю, а тому суд повинен керуватися, в тому числі, і положеннями частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, яка визначає право звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, в даному випадку виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовця.
Враховуючи характер спірних правовідносин та заявлені позивачем вимоги, судова колегія вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано застосував положення ч.2 ст. 233 Кодексу законів про працю України, а отже позивач не порушив строки звернення до суду, встановлені статтею 122 КАС України.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції, відповідно до ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-  

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 травня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя 	 	Бойко А.В.	
Судді	    	Єщенко О.В.    Шевчук О.А.