29.10.20
22-ц/812/1608/20
Справа №489/1619/19
Провадження № 22-ц/812/1608/20
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А
Іменем України
27 жовтня 2020 року                                                                         м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,
при секретарі судового засідання - Лівшенку О.С.,
за участі - позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,
відповідача - ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу
ОСОБА_3 
на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 липня 2020 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Коваленком І.В., повний текст складено 20 липня 2020 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 , 2006 року народження, ОСОБА_5 , 2016 року народження, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради та Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради, про виселення,-

В С Т А Н О В И В
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 яка діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 , 2006 року народження, ОСОБА_5 , 2016 року народження, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради, про виселення.
Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 серпня 2017 року виселено відповідача ОСОБА_3 з вищезазначеної квартири без надання іншого житлового приміщення. Постановою Верховного Суду від 21 лютого 2018 року вказане рішення суду першої інстанції та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 04 жовтня 2017 року залишено без змін. 
Відповідно до довідки ЖКП ММР «Південь» № 187 від 24 січня 2017 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та її двоє дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Вказує, що згідно рішення суду ОСОБА_3 була знята з реєстрації в квартирі, але її діти, яких відповідач зареєструвала в квартирі без відома позивача, до цього часу не зняті з реєстрації та продовжують проживати разом з матір`ю.
Інгульським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа суду про виселення ОСОБА_3 , але державний виконавець відмовив у її виселені з тих підстав, що в квартирі зареєстровані і проживають діти відповідача. Тому, користуючись цим відповідач, хоча і знята з реєстрації, але продовжує проживати з дітьми в квартирі, яка їй не належить, порушує тим самим право позивача як власника та особи похилого віку на вільне користування своїм майном.
Враховуючи вищевикладене просила, висилити з квартири АДРЕСА_1 разом із ОСОБА_3 її дітей ОСОБА_4 , 2006 року народження та ОСОБА_5 , 2016 року і зняти дітей з реєстрації у вказаній квартирі.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 липня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.
Виселлено ОСОБА_3 разом з малолітніми дітьми ОСОБА_4 , 2006 року народження, ОСОБА_5 , 2016 року народження, з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 768,40 грн.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила про його скасування та ухвалення нового судового рішення, яким у задоволенні позову до неї про виселення з житлового приміщення відмовити.
Вказувала, що в оскаржуваному рішенні суд не обґрунтував з яких причин він не взяв до уваги висновок Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради, яким визнано недоцільним виселення дітей з квартири АДРЕСА_1 . 
Крім того, зазначила, що у спірній квартирі вона проживає з 2009 року та з 2014 року зареєстрована у такій. За вказаний період нею проведено роботи з облаштування квартири, вона постійно сплачувала комунальні послуги, з позивачем вела спільне господарство та надавала останній всю необхідну допомогу, як рідній людині, що на її думку також є важливим фактом при вирішення питання про виселення.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 07 вересня 2020 року до участі у справі залучено орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просила залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Третя особа та органи опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради правом на подачу відзиву не скористалися.
У судовому засіданні апеляційної інстанції відповідача ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала та просила про її задоволення.
Позивач та її представник апеляційну скаргу не визнали, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Третя особа та орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у судове засідання не з`явилися, проте розгляд справи за їх відсутності за вказаних обставин не суперечить ч.2 ст.372 ЦПК України
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Рішення суду вказаним положенням закону відповідає в повній мірі.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 листопада 1993 року та свідоцтва про право на спадщину за заповітом є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.18,19).
Відповідно до довідки ЖКП ММР «Південь» № 187 від 24 січня 2017 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та її двоє дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідач з реєстрації за вищезазначеною адресою проживання знята на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 серпня 2017 року( справа № 489/4867/16-ц), відповідно до якого вона виселена з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. 
Вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 04 жовтня 2017 року та постановою Верховного Суду від 21 лютого 2018 року.
Як вбачається із змісту рішень, судами встановлено факт реєстрації відповідача разом з дітьми у квартирі, власником якої є позивач, здійснення відповідачем без відома позивача самовільної реєстрації в квартирі дітей, відсутність ведення спільного господарства між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , яка займає меншу за розміром кімнату, в якій знаходяться її речі, в тому числі, холодильник, та яка самостійно здійснює свій догляд, у тому числі, приготування їжі. 
Також судом встановлено, відсутність сімейних відносин між сторонами в розумінні ст. 3 СК України.
Отже обставини, встановлені рішенням суду у наведеній цивільній справі, що набрало законної сили, відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, мають преюдиційне значення для вирішення цієї справи. 
Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказувала, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 серпня 2017 року ОСОБА_3 виселена із належної ОСОБА_1 квартири. Однак, у ході проведення виконавчих дій ОСОБА_3 хоча і знято з реєстрації у цій квартирі, проте її виселення виконавчою службою не здійснено через реєстрацію та проживання її дітей у спірній квартирі, оскільки рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 серпня 2017 року стосувалося лише виселення ОСОБА_3 .
Задовольняючи позовні вимоги в частині виселення відповідача разом з дітьми з квартири позивача без надання іншого житлового приміщення, суд першої інстанції зазначив, що право дитини на користування квартирою є похідним від відповідного права її батьків.
А оскільки право відповідача, яка спільним побутом з позивачем непов`язана, на користування квартирою було припинено рішенням суду, відповідно право дітей відповідача на користування квартирою також підлягає припиненню, а тому подальше користування відповідачем та її дітьми без відповідної правової підстави чужим майном (квартирою), порушує права позивача як власника.
З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується в повному обсязі за наведених нижче обставин.
За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
За приписами ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності.
Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 25 червня 2018 року у справі № 521/213/16-ц та у постанові від 14 лютого 2018 року у справі 370/1822/15, право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.
Отже, на підставі вищевикладеного можна дійти до висновку, що визначальним принципом права приватної власності у наведених правових актах та практиці Європейського суду з прав людини, Верховного Суду є загальновизнаний принцип непорушності права власності, який трактується, як право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб.
При цьому, за приписами ст. 383 ЦК України  власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.
Згідно із ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відтак, зазначене законодавче положення визначає право власника житлового будинку, вимагати будь - яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь - яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відповідно до приписів ч.ч.1-4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. 
Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Зважаючи на зазначене, права дитини є похідними від прав батьків (або одного з них). 
Отже, неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а відтак право користування житловим приміщенням дитини є похідним від права користування житловим приміщенням батьків. З втратою права користування житловим приміщенням батьками припиняється і право користування житловим приміщенням їх дітьми.
Відтак, з огляду на те, що ОСОБА_1 є власником квартири  АДРЕСА_1 , що підтверджується наявними доказами у справі, а у матеріалах справи відсутні будь-які належні, допустимі, достатні та достовірні докази, які свідчать про наявність правових підстав відповідно до яких ОСОБА_3 та її неповнолітні діти ОСОБА_4 , 2006 року народження та ОСОБА_5 , 2016 року народження мають право проживати у спірній квартирі, при цьому, перешкоджаючи ОСОБА_1 у повній мірі володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном, колегія суддів прийшла до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду першої інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Доводи відповідача щодо проведення нею робіт з облаштування квартири, сплати комунальних послуг, ведення спільного господарства та надання позивачу всієї необхідної допомогу, як рідній людині суд відхиляє, оскільки таке матеріалами справи не підтверджуються.
Посилання апеляційної скарги на висновок Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду викладений у постанові від 15 січня 2020 року по справі №754/613/18-ц колегія суддів не бере до уваги, оскільки такий було зроблено у відмінній справі за інших правовідносин.
Аргументи апеляційної скарги щодо не взяття до уваги судом першої інстанції висновку служби у справах дітей про відсутність підстав для виселення дітей, з огляду на встановлені судом обставини справи, є неспроможними, оскільки з втратою користування житлом приміщенням батьків, припиняється і право користування цим приміщенням їх дітьми.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки рішення судом першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування згідно вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України відсутні.
В іншій частині рішення суду не оскаржувалося. А тому, не було предметом апеляційного перегляду.
Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381,382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13 липня 2020 року без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                                                              Ж.М. Яворська
Судді                                                                                               Т.М. Базовкіна
               Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 29 жовтня 2020 р.