ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

24 грудня 2020 року                
м. Чернівці
справа № 715/1361/20
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Одинака О. О. 
суддів Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.
секретар Вовкун Н.Ю.

позивач Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 

апеляційна скарга ОСОБА_3 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 2 жовтня 2020 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Маковійчук Ю.В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
В червні 2020 року Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі – АТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з позовом.
Позивач просив:
- стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь банку три проценти річних за період з 20 травня 2017 року по 28 квітня 2020 року в сумі 1993 долари США 7 центів за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором №014/0007/82/39268;
- стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь банку три проценти річних за період з 20 травня 2017 року по 28 квітня 2020 року в сумі 1993 долари США 7 центів за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором №014/0007/82/39268.
Посилався на те, що заочним рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області стягнуто солідарно з боржника ОСОБА_1 , поручителів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором №014/0007/82/39268 від 21 березня 2007 року в сумі 22 784 долари США 15 центів. Вказану заборгованість за судовим рішенням станом на 28 квітня 2020 року відповідачами погашено не було.
Банк вважав, що у зв`язку з порушенням ОСОБА_1 грошового зобов`язання має право на стягнення трьох відсотків річних, які передбачені положеннями статті 625 ЦК України. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 2 жовтня 2020 року позовні вимоги АТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість у сумі 1 993 доларів США 7 центів - 3% річних за період з 20 травня 2017 року по 28 квітня 2020 року за прострочення виконання грошового зобов`язання по кредитному договору №014/0007/82/39268 від 21 березня 2007 року.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість у сумі 1 993 доларів США 7 центів - 3% річних за період з 20 травня 2017 року по 28 квітня 2020 року за прострочення виконання грошового зобов`язання по кредитному договору №014/0007/82/39268 від 21 березня 2007 року.
Суд виходив з того, що рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 28 січня 2010 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором №014/0007/82/39268 від 21 березня 2007 року у розмірі 22 784 долари США 15 центів. З дати ухвалення вищезазначеного рішення суду по теперішній час заборгованість за кредитним договором не погашена.
До вказаних правовідносин не підлягають застосуванню положення закону щодо строку позовної давності.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Вважала, що суд першої інстанції помилково зазначив у резолютивній частині рішення про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 заборгованості в сумі 1993 долари США 7 центів.
Суд першої інстанції безпідставно відніс грошові кошти в сумі 1993 долари США 7 центів до складу грошового зобов`язання за кредитним договором та не встановив наявність чи відсутність вини у діях ОСОБА_3 , як поручителя.
Обсяг солідарної відповідальності ОСОБА_3 визначається договором поруки та включає виключно сплату боржником основного боргу, відсотків та неустойки.
Судом першої інстанції помилково не застосовано до даних правовідносин положення закону щодо строку позовної давності. Вказаний строк слід обчислювати з 6 березня 2010 року, тобто після набрання законної сили судовим рішенням про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Узагальнені доводи та заперечень інших учасників справи
Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подавали.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій 
21 березня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №014/0007/82/39268. Згідно умов вказаного договору ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом: 25 500 доларів США 00 центів строком до 20 березня 2017 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 13,75 процентів річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора (а.с.15-17).
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 21 березня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки. Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання перед кредитором відповідати за зобов`язаннями боржника, які виникають з умов кредитного договору №014/0007/82/39268 від 21 березня 2007 року (а.с.26).
Також 21 березня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки. Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_3 взяла на себе зобов`язання перед кредитором відповідати за зобов`язаннями боржника, які виникають з умов кредитного договору №014/0007/82/39268 від 21 березня 2007 року (а.с.27).
Заочним рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 28 січня 2010 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором №014/0007/82/39268 від 21 березня 2007 року у розмірі 22 784 доларів США 15 центів (а.с.28-29).
Згідно статуту АТ «Райффайзен Банк Аваль» від 23 травня 2018 року Відкрите акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» змінило найменування на АТ «Райффайзен Банк Аваль» згідно рішень загальних зборів акціонерів №3б-45 від 14 жовтня 2009 року та №3б-58 від 27 квітня 2018 року (а.с.40).
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.
Так, за змістом ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.
Відповідно до статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.
Апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з боржника та кожного з поручителів трьох процентів річних.
Однак суд першої інстанції помилково не застосував до даних правовідносин положення закону щодо строку позовної давності. 
Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.
Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).
Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. 
Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Такий висновок Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 8 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц.
1 жовтня 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з заявою про застосування строку позовної давності (а.с.62-63).
З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом 12 червня 2020 року (а.с.45).
З позовної заяви вбачається, що позивач просив стягнути три проценти річних, право на які у нього виникло станом на 28 квітня 2020 року.
Отже, три проценти річних підлягають стягненню за період з 12 червня 2017 року по 28 квітня 2020 року, тобто з урахуванням трьохрічного строку позовної давності, який передував подачі позову.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц вказано, що 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).
З заочного рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області вбачається, що суд визначив заборгованість позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором №014/0007/82/39268 від 21 березня 2007 року в сумі 22 784 долари США 15 центів.
Період з 12 червня 2017 року по 28 квітня 2020 року налічує 1052 дні.
Три проценти річних за один день становлять 1 долар США 87 центів
22784,15/100х3=683,52/365=1,87
Отже, за період з 12 червня 2017 року по 28 квітня 2020 року підлягають стягненню кошти в сумі 1967 доларів США 24 центи.
1052х1,87=1967,24
Помилковим є аргумент апеляційної скарги про те, що три проценти річних не входять до грошового зобов`язання за кредитним договором.
За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 проценти річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.
Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Такий висновок Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 8 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц.
Помилковим є аргумент апеляційної скарги про те, що поручителі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не несуть відповідальність за прострочення грошового зобов`язання позичальником у вигляді сплати трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.
Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). 
Згідно пункту 1.2 договорів поруки від 21 березня 2007 року сторони встановили, що поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов`язання перед кредитором відповідати по зобов`язаннях боржника ОСОБА_1 , які виникають з умов кредитного договору №014/0007/82/39268 від 21 березня 2007 року в повному обсязі цих зобов`язань.
Відповідно до пункту 2.1. договорів поруки від 21 березня 2007 року сторони договору визначили, що у випадку невиконання боржником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору, поручитель несе солідарну відповідальність перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу за кредитним договором, нарахованих відсотків за користування кредитом та неустойки.
З огляду на вказані положення закону та умови договорів поруки, враховуючи, що три проценти річних входить до грошового зобов`язання позичальника за договором кредиту, поручителі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 несуть відповідальність за прострочення грошового зобов`язання позичальником у вигляді сплати трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.
Безпідставним є аргумент апеляційної скарги про те, що в резолютивній частині судового рішення помилково зазначено про стягнення суми трьох процентів річних окремо з боржника ОСОБА_1 ,поручителя ОСОБА_2 та боржника ОСОБА_1 , поручителя ОСОБА_3 .
Стаття 554 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин між сторонами) встановлювала, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.
Норми права, що регулюють інститут поруки, не передбачають солідарної відповідальності поручителів між собою за різними договорами поруки, якщо цими договорами не передбачено іншого.
Судом встановлено, що позивач уклав окремі договори поруки з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Ці договори не передбачають солідарної відповідальності поручителів між собою.
Відповідальність кожного з поручителів перед позивачем є солідарною разом з позичальником як з боржником за основним зобов`язанням. Вказане випливає з пунктів 1.2 договорів поруки.
Відповідно до частини першої статті 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
Відтак, з огляду на солідарний обов`язок перед кредитором позичальника (боржника за основним зобов`язанням) з кожним із поручителів кредитор має право вибору звернення з вимогою до них разом чи до будь-кого з них окремо.
У цій справі позивач заявив однакову вимогу до кожного з відповідачів про стягнення заборгованості за одним кредитним договором солідарно з позичальника та поручителів.
Право особи заявити однорідні позовні вимоги до кількох відповідачів передбачена у процесуальному законі незалежно від того, чи існує між цими відповідачами солідарне зобов`язання. Спільний розгляд позовних вимог кредитора до боржника за основним зобов`язанням і кількох поручителів не створює солідарного обов`язку для останніх.
Такий висновок узгоджується з правовим висновком, який Верховний Суд виклав у постанові від 3 липня 2019 року у справі №1519/2-3165/11.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід змінити в мотивувальній та резолютивній частинах.
Позов АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 слід задовольнити частково.
З ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» слід солідарно стягнути три проценти річних в сумі 1967 доларів США 24 центи за період з 12 червня 2017 року по 28 квітня 2020 року.
З ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» слід солідарно стягнути три проценти річних в сумі 1967 долари США 24 центи за період з 12 червня 2017 року по 28 квітня 2020 року.
Щодо судових витрат
Частиною 13 статті 141 ЦПК України визначено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позову на суму 1967 долари США 24 центи, що складає 98,70 процентів від ціни позову (1993 долари 7 центів).
Згідно платіжного доручення від 9 червня 2020 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» за подання до суду позовної заяви сплатило судовий збір в сумі 2102 гривні (а.с.6).
Отже, з ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  на користь банку слід стягнути по 691 гривні 56 копійок з кожного в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви (2102/100х98,7=2074,67/3=691,56).
З квитанції від 17 листопада 2020 року вбачається, що ОСОБА_3 за подання до суду апеляційної скарги сплатила судовий збір в сумі 3153 гривні (а.с.76).
Отже, з АТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_3 слід стягнути 40 гривень 99 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги (3153/100х1,3=40,99).
Згідно пункту 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Отже, з ОСОБА_3 на користь банку слід стягнути 650 гривень 57 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору (691,56-40,99=650,57).
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382  ЦПК України, суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3  задовольнити частково. 
Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 2 жовтня 2020 року змінити.
Позов Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити частково.
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» три проценти річних в сумі 1967 (одна тисяча дев`ятсот шістдесят сім) доларів США 24 центи за період з 12 червня 2017 року по 28 квітня 2020 року.
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» три проценти річних в сумі 1967 (одна тисяча дев`ятсот шістдесят сім) доларів США 24 центи за період з 12 червня 2017 року по 28 квітня 2020 року.
Змінити розподіл судових витрат.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» 691 (шістсот дев`яносто одну) гривню 56 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» 691 (шістсот дев`яносто одну) гривню 56 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» 650 (шістсот п`ятдесят) гривень 57 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 24 грудня 2020 року.

Головуючий                                                         О.О. Одинак 

Судді                                                                  М.І. Кулянда 

                                               Н.Ю. Половінкіна