П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
23 грудня  2020року                                                                                     м. Київ
         
Справа № 761/46297/16-ц
Провадження: № 22-ц/824/12697/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А. 
секретар Гулієв М.Д.о
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Яременко Мар`яни Олександрівни в інтересах Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації 
на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 серпня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Савицького О.А., 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, Київської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 , про визнання права користування житловим приміщенням,
 
в с т а н о в и в:
 
У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: ОСОБА_1 , про визнання права користування квартирою АДРЕСА_1 , мотивуючи свої вимоги тим, що вона протягом тривалого часу, а саме, з початку 2015 року, постійно проживає у вказаній квартирі, яка є неприватизованою, та  в яку на підставі ордеру № 1250 від 03.12.1997 року вселились її рідна тітка ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .  ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. У квартирі залишились проживати вона, ОСОБА_2 , разом із своєю донькою ОСОБА_6 , 2007 року народження, та чоловік  покійної ОСОБА_3 - ОСОБА_1 . Фактично до смерті тітки, вона, її донька та чоловік померлої проживали однією сім`єю, вели спільне господарство та були пов`язані спільним побутом, і навіть після смерті наймача квартири продовжили проживати однією сім`єю та сплачувати відповідні рахунки за житлово-комунальні послуги. За вказаних обставин, ОСОБА_2  вважала, що вона як член сім`ї наймача спірної квартири, має право на визнання за нею право користування квартирою АДРЕСА_1 . 
У липні 2017 року  ОСОБА_1 також звернувся до суду із позовом до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, Київської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням. 
Пред`явлений останнім позов прийнятий судом до спільного розгляду з позовом ОСОБА_2 .
 Обґрунтовуючи поданий позов, ОСОБА_1 посилався на те, що з 12.09.1984 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . З 1997 року вони з дружиною постійно проживали у  квартирі АДРЕСА_1 . 09 вересня 2014 року мати ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , яка була титульним наймачем квартири, померла, а тому єдиним фактичним наймачем вказаної житлової квартири залишилась його дружина. Він та його покійна дружина за її життя не вирішили питання щодо його реєстрації за вказаної адресою, а тому, за відсутності у нього будь-якого іншого житла, звернувся до відповідного органу з питанням щодо реєстрації місця його проживання у вказаній квартирі, однак йому було відмовлено у зв`язку із відсутністю документів про право проживання у даній квартирі. Зважаючи на те, що він продовжує проживати у цій квартирі, утримувати її, а також здійснювати витрати по оплаті житлово-комунальних послуг, вважав, що він як член сім`ї наймача спірної квартири має право на визнання за ним права користування квартирою АДРЕСА_1 та визнання його новим наймачем цієї квартири замість померлої ОСОБА_3 . 
Ухвалою від 05.11.2018 року позов ОСОБА_2 до Шевченківської РДА, треті особи: КМР, ОСОБА_7 , про визнання права користування житловим приміщенням, залишено без розгляду.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 06 серпня 2020 року позов ОСОБА_1  задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 як членом сім`ї померлого наймача ОСОБА_3 .
Визнано ОСОБА_1 новим наймачем житлового приміщення, а саме: квартири АДРЕСА_1 замість померлого наймача ОСОБА_3 .
Не погодившись із таким судовим рішенням, Яременко М.О. в інтересах Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права,  просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в позові.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач не зареєстрований за вказаною адресою, дана квартира не приватизована. Станом на 14.08.2020 року за вказаною адресою зареєстрована лише ОСОБА_3 з 23.04.1992 року. В матеріалах справи відсутні докази того факту, що при вселенні і спірне житлове приміщення була отримана письмова згода на це всіх учасників сім`ї. Окрім того, в матеріалах справи відсутні докази утримання позивачем спірного житла. Станом на 14.08.2020 року заборгованість за сплату комунальних послуг за вказаною адресою складає 37 314,89 грн. Також зазначала, що 18.09.2001 року позивач використав своє право на безоплатну приватизацію житла в обсязі 43,3 кв.м.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судовому засіданні Яременко М.О. в інтересах Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації підтримала апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просила її задовольнити.
ОСОБА_1 та його адвокат Косьмін Д.В. в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. 23 грудня 2020 року адвокат Косьмін Д.В. подав до суду заяву про припинення повноважень представника позивача у зв`язку із розірванням договору про надання правової допомоги від 11 листопада 2019 року.
З метою недопущення порушення встановленого процесуального строку розгляду справи, а такожз урахуванням належного повідомлення учасиків справи про розгляд апеляційної скарги, колегія суддів не вбачала підстав для відкладення розгляду справи, та відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності осіб, що не з`явились у судове засідання.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини. 
На підставі ордеру № 1250, виданого 03.02.1997 року, в квартирі АДРЕСА_1 . Києві проживали та були зареєстровані  ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 
За згодою ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з 1997 року та по теперішній час у квартирі АДРЕСА_1 проживає, але не зареєстрований за цією адресою, позивач у справі - ОСОБА_1 , який з 1984 року перебував у зареєстрованому шлюбі з наймачем квартири - ОСОБА_3 .

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивач, якийне має іншого житла, був членом сім`ї померлого наймача ОСОБА_8 та з 1997 року постійно проживає в спірній квартирі, в якій він не зареєстрований, та продовжує утримувати вказане майно.
Колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Стаття 47 Конституції України зазначає, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до частин першої та другої статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
У постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 зроблено висновок, що у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК України). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно зі положеннями ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`активному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей",частин четвертої і п`ятої статті 22 Закону України "Про міліцію" та частини шостої статті 22 Закону України "Про пожежну безпеку" (справа про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї") від 03 червня 1999 року у справі N 1-8/99 N 5-рп/99, житловий кодекс Української РСР, визнаючи гарантії права громадян на житло, встановлює права і обов`язки наймача жилого приміщення та членів його сім`ї, які проживають разом з ним, за договором найму, обов`язковим елементом якого є плата за користування житлом та за комунальні послуги. Частина друга статті 64 цього Кодексу передбачає, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Аналогічні положення щодо членів сім`ї власника будинку (квартири) містить частина четверта статті 156 Кодексу. Таким чином, законодавець не встановив вичерпного переліку осіб, які належать до кола членів сім`ї наймача, але визначив критерії, за якими осіб, не пов`язаних шлюбними або родинними стосунками, віднесено до них. У Кодексі про шлюб і сім`ю України терміни "сім`я", "члени сім`ї" та похідні від них "сімейний", "сімейні відносини", "родинний" використовуються у багатьох статтях. Відповідні положення або конкретний перелік осіб, які вважаються членами сім`ї, тут теж відсутні. Але зважаючи на загальний зміст Кодексу, особливо розділів II і III, можна дійти висновку про такі важливі ознаки сім`ї, членства в сім`ї, як кровна спорідненість, родинні зв`язки, шлюбні відносини, а положення про встановлення батьківства, викладені у частині третій статті 53, дають підстави для визнання ознаками сім`ї фактичних шлюбних відносин. Стаття 17 цього нормативного акта вводить до правового обігу поняття "родичі по прямій висхідній і низхідній лінії", "повнорідні і неповнорідні брати і сестри", а в статті 95 вжито термін "інші родичі", до яких віднесено діда, бабу, брата, сестру, а також вітчима і мачуху дитини та осіб, які постійно виховували дитину і утримували її як члена своєї сім`ї, надаючи їй систематичну матеріальну допомогу.
Порушуючи перед судом питання щодо визнання права користування квартирою, позивач посилався на те, що він разом із своєю дружиною ОСОБА_3 проживали в квартирі АДРЕСА_1 . Право користування даною квартирою виникло у його дружини та її матері ОСОБА_4 на підставі ордеру від 03.02.1997 року № 1250. Після смерті матері його дружина залишилась єдиним наймачем вказаного житла. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла дружина. За життя вони не встигли переоформити особовий рахунок на вказану квартиру та вирішити питання щодо його, ОСОБА_1 , місця реєстрації.
В порушення вимог процесуального закону, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наведених ним обставин, зокрема, факту його вселення у спірну квартиру за згодою наймачів, їх сумісного проживання  та ведення ними спільного господарства.
Надані ОСОБА_1 копії квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг за березень, квітень, червень, липень та серпень 2019 року не є достатніми доказами, які б свідчили про ведення ним та  наймачем спільного господарства у зазначеним ним період (з 1997 року). 
Дані квитанції свідчать лише про те, що ОСОБА_1 проживав у спірній квартирі  після смерті дружини та розцінюються судом як  штучне створення доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.
Окрім того, такі твердження позивача спростовуються наданою відповідачем довідкою про нарахування та сплату житлово-комунальних послуг по особовому рахунку ОСОБА_4 № НОМЕР_1  за період з 01.07.2018 по 01.09.2020 року, з якої убачається, що плата за надані послуги за вказаний період вносилась лише двічі - у квітні та у серпні 2019 року, а заборгованість за оплатою житлово-комунальних послуг по даному особовому рахунку на кінець серпня 2020 року складає 37 597,94 грн (а.с. 209).
Будь-яких інших доказів, які б вказували наперіод проживання позивача у квартирі, або свідчили б про надання згоди на проживання ОСОБА_1 у квартирі усіма членами сім`ї, доказів ведення із наймачами спільного господарства як до смерті тещі, так і в подальшому до смерті дружини, утримання ним спірного житла, матеріали справи не містять. 
Колегія суддів ураховує також ту обставину, що наймач квартири   ОСОБА_4 за життя не зверталась до уповноважених  органів з питання вселення її зятя ОСОБА_1 та реєстрації його місця проживання  у спірній квартирі, таких дій не було вчинено і дружиною позивача після смерті її матері.
 Посилання ОСОБА_1   про його постійне проживання у спірній квартирі зі згоди наймача  не підтверджуються наданими суду доказами, а факт укладення шлюбу з наймачем житлового приміщення сам по собі не може бути підставою для задоволення пред`явленого позову та визнання за ним права користування квартирою.
Підсумовуючи наведене у контексті доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами існування у нього права користування квартирою   АДРЕСА_1 .
Обов`язком суду під час розгляду справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи в межах доводів сторін та заявлених підстав позову та оцінки наданих ними доказів.
Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Суд першої інстанції, у порушення норм процесуального права, не дослідив в повному обсязі доказів, наданих в обґрунтування позову, не надав належної оцінки та мотивування доводів позивача, та, як наслідок дійшов помилкового висновку про вселення позивача у спірну квартиру за згодою наймачів. Висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та не узгоджуються з нормами матеріального права.
Наведене порушення виключає можливість залишення без змін оскаржуваного рішення суду першої інстанції, оскільки свідчить про порушення принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу як фундаментальних принципів відправлення правосуддя у цивільних справах.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції,  обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Яременко М.О. в інтересах Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації підлягає задоволенню, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 серпня 2020 року скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.
 
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу Яременко Мар`яни Олександрівни в інтересах Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 серпня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.   
 
Повне судове рішення складено 24 грудня 2020 року.

 
Головуючий                                                                                  Т.О. Невідома
 
Судді                                                                                               Д.Р. Гаращенко
 
                                                                                                        А.А. Пікуль