ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2020 року 
м. Київ
справа № 813/3939/16
адміністративне провадження № К/9901/36617/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Юрченко В.П.,
суддів: Васильєвої І.А.,  Пасічник С.С., 
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Залізничної об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 23.03.2017 року (суддя Клименко О.М.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.06.2017 року (головуючий суддя Большакова О.О., судді: Макарик В.Я., Глушко І.В.)  у справі №813/3939/16 за позовом  Товариства з обмеженою відповідальністю «Західно-український автомобільний дім» до Залізничної об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області про  визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, 
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Західно-український автомобільний дім» (надалі - позивач, товариство, підприємство, платник податків) звернулось до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Залізничної об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області (надалі - відповідач, податковий орган, контролюючий орган), в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 02.11.2016 року №0001001401.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що податковий орган не надав належної правової оцінки документам, які підтверджують факт реального здійснення господарських операцій підприємства з його контрагентами, а також доказам, які пов`язані із господарською діяльністю підприємства. Наявні первинні документи повністю спростовують висновки податкового органу про порушення податкового законодавства, зазначені у акті перевірки. Зазначає, що  прийняте податкове повідомлення-рішення є протиправним і підлягає скасуванню, оскільки податковим органом не надано належну оцінку первинним документам. 
Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 23.03.2017 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.06.2017 року, позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 02.11.2016 року №0001001401.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що невиконання чи неналежне виконання контрагентом покупця свого обов`язку, а також наявність інших обставин, що можуть свідчити про недобросовісне ведення господарської діяльності таким контрагентом, не може створювати наслідки для самого покупця. Суд зазначає, що наявність або відсутність окремих документів не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце.
Не погодившись із рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач звернувся з касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 23.03.2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.06.2017 року і прийняти нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування вимог касаційної скарги відповідач посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права. Відповідач вказує на невідповідність висновків судів попередніх інстанцій фактичним обставинам справи, які, на думку скаржника, полягають у тому, що первинними документами не підтверджені господарські операції позивача з його контрагентами. Зазначає, що з актів здачі-прийняття робіт по сприянню продажу автомобіля, вбачається, що вартість таких послуг становить 40% від націнки вартості автомобіля. Вважає, що фактичні дані вказують на відсутність в діях підприємства економічної доцільності витрат на дані послуги та причинного зв`язку між придбаними послугами та отриманням економічної вигоди.    
Позивачем 29.09.2017 року подано до суду заперечення на касаційну скаргу, в яких товариство просить залишити без задоволення касаційну скаргу, а судові рішення першої та апеляційної інстанцій без змін з підстав їх законності та обґрунтованості.
Верховний Суд, переглянувши рішення попередніх інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, приходить до висновку про відсутність  підстав для задоволення касаційної скарги з таких підстав.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що податковим органом проведено позапланову виїзну перевірку підприємства з питань дотримання вимог податкового законодавства під час здійснення фінансово-господарських взаємовідносин з Товариством з обмеженою відповідальністю «Промпостач Лайн» та Приватним підприємством «Ресурспромцентр», за наслідками якої складено акт від 24.10.2016 року №18888/13-03-14-01/32053671 (надалі - акт перевірки).
На підставі акту перевірки контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 02.11.2016 року №0001001401, яким донараховано податок на додану вартість в сумі 247  503,45 грн., в тому числі за основним платежем в сумі 165002,30 грн. та за штрафними санкціями в сумі 82501,15 грн. 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що підприємством (замовником) та Приватним підприємством «Ресурспромцентр» (виконавець) укладено договір від 05.11.2015 року №05/11/15 про надання послуг по сприянню продажу легкових автомобілів Mercedes-Benz (пошук покупців і укладення з ними угоди купівлі-продажу автомобіля) та додатку до нього про встановлення розміру винагороди за договором.
Виконання умов договору підтверджується актом здачі-приймання наданих послуг, звітом про укладені угоди по реалізації автомобілів Mercedes-Benz та податковою накладною.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що товариством (замовником)  укладено з Товариством з обмеженою відповідальністю «Промпостач Лайн» (виконавець) договір від 01.02.2016 року №01/02/16 про надання послуг по сприянню продажу легкових автомобілів Mercedes-Benz (пошук покупців і укладення з ними угоди купівлі-продажу автомобіля) та додатку до нього про встановлення розміру винагороди за договором.
Виконання умов договорів підтверджується актами здачі-приймання наданих послуг, звітом про укладені угоди по реалізації автомобілів Mercedes-Benz,  податковою накладною, платіжним дорученням, карткою рахунку 631.  
Первинні документи мають усі необхідні реквізити та відомості, у повній мірі відображають зміст господарських операцій. Податкові накладні, які засвідчують факт надання послуг, також належно оформлені. 
Судами також встановлено, що суми податку на додану вартість по взаємовідносинах наведеними контрагентами відображено в податковій звітності підприємства, що підтверджується копіями додатку №5 до податкової декларацій з податку на додану вартість за відповідний період. 
Судами попередніх інстанцій встановлено факт придбання автомобілів та факт їх реалізації покупцям, залученим за допомогою контрагентів позивача, що підтверджується видатковими накладними, актами приймання-передачі та специфікаціями на автомобілі, договорами поставки та купівлі-продажу автомобілів, податковими деклараціями з податку на прибуток підприємства за відповідні періоди.
Підпунктом 14.1.179 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що податкове зобов`язання для цілей  розділу V цього Кодексу  - загальна сума податку на додану вартість, одержана (нарахована) платником податку в звітному (податковому) періоді.
За приписами підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України  податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з  розділом V цього Кодексу  .
Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України  для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Відповідно до підпункту 54.3.2 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України  контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо дані перевірок результатів діяльності платника податків свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов`язань, суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках.
За змістом пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до  статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.
За приписами пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України  право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
Пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України  визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до  статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України  не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог  статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього  Кодексу.
З системного аналізу наведених норм, вбачається, що необхідною умовою для формування валових витрат та віднесення платником податку на додану вартість до податкового кредиту звітного періоду сум податку на додану вартість, включених в ціну придбаних товарів (послуг), є факт придбання таких товарів (послуг) з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності такої особи - платника. Закон не ставить у залежність необхідність попередньої сплати податку на додану вартість до бюджету кінцевим споживачем чи первісним постачальником як умову для формування податкового кредиту платника податку. Аналіз господарської діяльності платника податку повинен здійснюватися на підставі даних його податкового, бухгалтерського обліку та відповідності їх дійсному економічному змісту операцій.
Податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично здійснений і підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.
Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»  визначено, що господарська операція - це дія або подія, що викликає зміни у структурі активів і зобов`язань, власному капіталі підприємства. 
За змістом частин 1, 2, 3 статті 9 цього Закону в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, вбачається, що бухгалтерський облік полягає, зокрема, у складанні та прийнятті до обліку первинних документів, які фіксують факти здійснення господарських операцій, складенні на їх підставі зведених облікових документів, систематизація інформації первинних документів на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факт здійснення господарської операції. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для цілей визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Встановлюючи обставини правомірності/неправомірності відображення в податковому обліку господарських операцій, слід ретельно, в сукупності та взаємозв`язку досліджувати всі надані податковим органом та платником податків докази щодо реального/нереального здійснення господарських операцій.
Враховуючи, що судами першої та апеляційної інстанцій встановлено реальність здійснення наведених господарських операцій та підтвердження їх відповідними первинними документами, які відповідають вимогами наведених норм Закону, Верховний Суд дійшов висновку про обґрунтованість висновків першої та апеляційної інстанцій про безпідставність прийняття податковим органом спірних податкових повідомлень-рішень. 
Доводи касаційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження, спростовуються матеріалами справи та не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних рішень, судами першої та апеляційної інстанцій було порушено норми матеріального права.
Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства  унормовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78  цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Всупереч вимог наведених норм, відповідачем  не доведено у встановленому чинним законодавством порядку правомірність рішення податкового органу.
За правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Відповідно до частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України Суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення. 
Згідно з частиною першою статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене,  Верховний Суд дійшов висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій виконано всі вимоги процесуального законодавства, всебічно перевірено обставини справи, вирішено справу у відповідності до норм матеріального права, постановлено обґрунтовані рішення, в яких повно відображено обставини, що мають значення для справи. Порушень норм матеріального права, які могли призвести до зміни чи скасування рішення судів попередніх інстанцій не встановлено.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Залізничної об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 23.03.2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.06.2017 року у справі №813/3939/16 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді	В.П. Юрченко І.А. Васильєва   С.С. Пасічник