ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Постанова
Іменем України
23 грудня 2020 року м. Херсон
Єдиний унікальний номер справи: 654/3521/16-ц
Номер провадження: 22-ц/819/1814/20
Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:
головуючого – Радченка С.В.,
суддів:  Вейтас І.В., Кузнєцової О.А.,
секретар Плохотніченко А.В.
за участю прокурора Наумової Т.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  першого заступника керівника Херсонської обласної прокуратури на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 28 вересня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Ширінської О.Х., у справі за позовом керівника Херсонської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, Державного підприємства «Виробничий південний біотехнічний центр" до Південного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Одеса), відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області Південного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Одеса), Державного підприємства "Система електронних торгів арештованим майном", ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: приватний нотаріус Голопристанського районного нотаріального округу Херсонської області Маршалова Марина Володимирівна, Фонд державного майна України, про визнання прилюдних електронних торгів недійсними, визнання недійсним свідоцтво про придбання майна з прилюдних електронних торгів, вилучення майна, 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог і рішення суду першої інстанції
У листопаді 2016 року керівник Херсонської місцевої прокуратури звернувся в інтересах держави в особі Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, Державного підприємства «Виробничий південний біотехнічний центр» із позовом. В обґрунтування вимог зазначив, що відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, а також у разі відсутності такого органу.
В ході вивчення матеріалів зведеного виконавчого провадження № 3552527 було встановлено, що за наявності у Міністерства відомостей про здійснення державним виконавцем підготовчих дій з метою проведення прилюдних електронних торгів з реалізації майна Державного підприємства «Виробничий південний біотехнологічний центр», що не підлягає приватизації, заходи щодо оскарження рішення державного виконавця або визнання недійсним прилюдних електронних торгів по реалізації об`єктів державної власності не вживались.
Так, державним виконавцем 15.04.2014 року в ході здійснення виконавчого провадження проведено опис та арешт нерухомого майна, що належить на праві власності ДП «Виробничий південний біотехнологічний центр», а саме нежитлових будівель та споруд їдальні, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , площею 492,2 кв.м., на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 , виданого 28.12.2006 Кардашинською сільською радою, згідно рішення № 108 від 22.11.2006 р.
В подальшому було здійснено оцінку зазначеного майна та ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України проведені електронні торги через веб-сайт з реалізації вищезазначеного арештованого майна, що належать на праві власності ДП «Виробничий південний біотехнічний центр» за стартовою ціною у розмірі 159 000 грн та складений протокол про проведення електронних торгів № 78474, переможцем яких визначено ОСОБА_1 , про що складений акт державним виконавцем від 26.05.2015, затверджений начальником відділу примусового виконанні рішень Вакуленко Р.А., що стало підставою отримання ОСОБА_1 свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, зареєстрованого за № 836 та виданого 17.06.2015 приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Херсонської області Маршаловою М.В. (запис про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 100065547).
Посилаючись на те, що під час здійснення виконавчих дій державним виконавцем щодо реалізації майна державного підприємства на електронних торгах порушено вимоги норм чинного законодавства, прокурор просив визнати недійсними прилюдні електронні торги по реалізації нерухомого майна, а саме нежитлових будівель та споруд їдальні літ. «А», загальною площею 492,2 кв.м, сараю літ. «Б», туалету літ. «В», споруди № 1, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 159000 грн, результати яких оформлені протоколом проведення електронних торгів № 78474 від 05 травня 2015 року; визнати недійсним свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, зареєстроване за № 836, видане приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Херсонської області Маршаловою М.В. та скасувати державну реєстрацію права власності № 22135428 від 17 червня 2015 року ОСОБА_1 на зазначене майно; вилучити у ОСОБА_1 зазначене майно на користь Державного підприємства «Виробничий південний біотехнологічний центр». Стягнути з відповідачів судовий збір.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 28 вересня 2020 року відмовлено в задоволенні позову.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості, оскільки ОСОБА_1 є добросовісним набувачем майна, придбаним у порядку, встановленому для виконання судових рішень без порушення норм діючого законодавства.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

 Не погоджуючись з рішенням суду перший заступник керівника Херсонської обласної прокуратуриподав апеляційну скаргу в якій, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення вимог процесуального законодавства. Посилається на те, що суд першої інстанції належним чином не дослідив докази та обставини по справі та дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позовних вимог. Зокрема посилається на те, що на час прийняття оскаржуваного рішення судом не було з`ясовано стан розгляду справи про банкрутство ДП «Виробничий південний біотехнологічний центр». Факт реалізації майна поза межами справи про банкрутство суперечить принципу черговості та пропорційності задоволення вимог кредиторів і боржника та унеможливлює відновлення платоспроможності боржника, суд не надав оцінки доводам прокурора про те, що звернення стягнення на майно боржника за вимогами, на які не поширюється дія мораторію на задоволення вимог кредиторів, здійснюється виключно за ухвалою господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.Крім того, зазначене підприємство є державним підприємством і майно закріплено за ним на праві повного господарського відання і щодо нього не можуть вчинятися дії, наслідком яких є відчуження майна, власником якого є держава. Спірне майно не вибувало із власності держави, однак внаслідок незаконних дій державного виконавця виникли перешкоди у користуванні та розпорядженні спірним майном його власником.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на апеляційну скаргу

Письмових заперечень на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 29 серпня 2014 року на примусовому виконанні у головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Херсонській області Колпакова В. О. перебуває зведене виконавче провадження № 35525207 про стягнення з ДП «Виробничий південний біотехнологічний центр» заборгованості в розмірі 2 970 649,92 грн, в тому числі 38 виконавчих проваджень про стягнення заробітної плати на суму 443 439 грн, яке передано від ВДВС Дніпровського РУЮ Херсонської області відповідно до постанови начальника УДВС ГТУЮ Херсонської області від 13 серпня 2014 року.
ДП «Виробничий південний біотехнологічний центр», зареєстроване у 2006 році, є  державним, комерційним підприємством.
На підставі статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» 15 квітня 2014 року державний виконавець здійснив опис і арешт нерухомого майна, що належить на праві власності ДП «Виробничий південний біотехнологічний центр», а саме: нежитлових будівель їдальні площею 492,2 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Начальник відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Херсонській області Вакуленко Р.А. 30 березня 2015 року направив до ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України документи щодо проведення електронних торгів з реалізації вказаного нерухомого майна боржника у зведеному виконавчому провадженні № 35525207.
ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України провело електронні торги через веб-сайт з реалізації зазначеного нерухомого майна за стартовою ціною 159 000 грн., про що складено протокол про проведення електронних торгів №78474, переможцем яких визначено ОСОБА_1 .
На підставі акту державного виконавця про проведення електронних торгів від 26 травня 2015 року ОСОБА_1 17 червня 2015 року отримала свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів № НОМЕР_2 .
Ухвалою господарського суду Херсонської області від 30 липня 2009 року прийнято заяву приватного підприємства «Фаворит -ІІІ», с. Роздольне, Херсонської області про порушення справи про банкрутство ДП «Виробничий південний біотехнологічний центр» до розгляду та порушено провадження у даній справі. Зазначеною ухвалою введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, у зв`язку з чим заборонено органам державної виконавчої служби стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення, а також щодо надання дозволу на звернення стягнення на майно боржника з подальшою реалізацією.
Ухвалою господарського суду Херсонської області від 28 жовтня 2010 року затверджено реєстр вимог кредиторів, до першої черги якого включено заборгованість із виплати заробітної плати в сумі 457863 грн.
Ухвалою господарського суду Херсонської області від 05 грудня 2013 року в задоволенні клопотання державного виконавця про надання роз`яснень стосовно продажу майна ДП «Виробничий південний біотехнологічний центр» відмовлено.
Відповідно до Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» ДП «Виробничий південний біотехнологічний центр» включений до переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації.
Згідно з пунктами 5.1, 5.5 Статуту ДП «Виробничий південний біотехнологічний центр» майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання. Відчужувати майнові об`єкти, що належать до основних фондів, підприємство має право лише за попередньою згодою уповноваженого органу управління на конкурентних засадах. Відчуження нерухомого майна здійснюється за умови додаткового погодження в установленому порядку з Фондом державного майна країни.

Позиція апеляційного суду

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що  не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до частин першої, другої статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України.
Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1-3 та 6 ст.203 цього Кодексу. 
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент здійснення виконавчих дій) виконавче провадження підлягає обов`язковому зупиненню у випадку порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство боржника, якщо відповідно до закону на вимогу стягувача поширюється дія мораторію, запровадженого господарським судом, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) та виконання рішень у немайнових спорах.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію.
Колегія суддів вважає, що позов керівника Херсонської місцевої прокуратури не може бути задоволений, оскільки  ОСОБА_1 , яка придбала нежитлове приміщення з прилюдних торгів, організованих державним виконавцем в ході здійснення виконавчого провадження є добросовісним набувачем, а отже, витребування, чи як зазначає у своєму позові прокурор вилучення у неї цього майна, яким вона володіє з червня 2015 року, становитиме втручання у мирне володіння нею спірними приміщеннями.
Оцінюючи наявність підстав для втручання у право на мирне володіння майном, колегія суддів виходить з такого.
Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».
Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Втручання держави у право на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм та не суперечити принципам верховенства права.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу держави у право на мирне володіння майном, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності», як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, ЄСПЛ визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
При розгляді даної справи, поряд із застосованими судом першої інстанції рішеннями ЄСПЛ, має бути враховане також рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 року у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном.
У пункті 71 рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.
З огляду на викладене принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування з приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.
За обставинами цієї справи, враховуючи всі наведені вище принципи, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та приходить до висновку, що витребування на користь держави з володіння ОСОБА_1 нежитлових приміщень, розташованих в АДРЕСА_1 , становитиме непропорційне втручання у право на мирне володіння майном, що є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки прокурором не доведено, що таке втручання не порушить справедливого балансу інтересів, а саме: позитивні наслідки вилучення спірного майна для захисту інтересів держави є більш важливими, ніж дотримання права ОСОБА_1 , яка законним шляхом за відповідну плату добросовісно набула у власність майно, покладаючись на добросовісність дій державного органу, який продав спірне майно на організованих ним же прилюдних торгах під час реалізації виконавчого провадження щодо виконання рішень про стягнення заробітної плати на користь працівників підприємства-банкрута.
В момент придбання ОСОБА_1 нежитлового приміщення на прилюдних торгах вона не могла, проявивши розумну обачність, знати про те, що це майно вибуло з власності державного органу з порушенням відповідного порядку, поза його волею, оскільки прилюдні торги було проведено спеціалізованою організацією та організовані представником державної влади, яким безумовно являється державний виконавець при виконанні ним своїх посадових обов`язків.
Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку з бездіяльністю влади в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу майна не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів державної влади здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням.
Тому задоволення такого позову і витребування у відповідача як добросовісного набувача спірного нежитлового приміщення призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
За викладених обставин колегія суддів приходить до висновку, що перекладання на добросовісного набувача наслідків недотримання державним органом вимог законодавства під час реалізації арештованого майна та задоволення позову в цій справі сausa formalis (з формальних підстав) матиме наслідком порушення справедливого балансу та покладатиме надмірний індивідуальний тягар на  ОСОБА_1 , а отже, буде непропорційним.
Викладене узгоджується з правовими висновками, зробленими Верховним Судом у складі Першої судової палати касаційного цивільного суду у справі № 522/23155/16-ц, та у складі Другої судової палати у справі № 522/14454/15-ц від 06 листопада 2019 року.
Придбаваючи спірне майно,  ОСОБА_1 правомірно очікувала, що державна виконавча служба мала право організовувати та проводити прилюдні торги в спеціалізованій організації, а вона після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти.
Хоча у даній справі суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що продаж спірного нерухомого майна на прилюдних торгах було проведено без порушення вимог ЗУ «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», ЗУ «Про управління об`єктами державної власності», ЗУ «Про виконавче провадження», ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», ЗУ «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна», однак це не вплинуло на правильність вирішення спору по суті та відповідний правовий результат такого вирішення, а тому не може бути підставою для скасування законного рішення суду з одних лише формальних міркувань. Встановивши зазначені вище фактичні обставини, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про витребування (вилучення) майна, а також в частині визнання недійсними прилюдних торгів, скасування державної реєстрації, свідоцтва, які є похідними вимогами та задоволення яких не поновить право державного підприємства на повернення у свою власність нежитлових приміщень.
Колегія суддів також не приймає доводи апеляційної скарги в частині того, що державним виконавцем порушено порядок проведення оцінки майна і це вплинуло на законність правочину – прилюдних торгів.
В постанові Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 05 серпня 2020 року (справа № 766/3470/16-ц), Верховний Суд констатує, що дії державного виконавця щодо визначення вартості майна боржника у виконавчому провадженні є підготовчими діями з метою проведення прилюдних торгів, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів та мають самостійний спосіб та строки оскарження, а відтак не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними, якщо їх не оскаржено та не визнано незаконними в зазначений спосіб.
Інші доводи апеляційної скарги прокурора зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції та фактично дублюють мотиви, викладені у позовній заяві та яким надана оцінка під час розгляду справи.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції в цілому правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 89, 263-265 ЦК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.       

       Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Херсонської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 28 вересня 2020 року без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 грудня 2020 року.

Головуючий С.В. Радченко

Судді І.В. Вейтас

О.А. Кузнєцова