ПОСТАНОВА  ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  
3 грудня 2020 року м. Київ
справа № 397/580/15-ц  провадження № 61-43295св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 31 травня 2016 року, ухвалене у складі судді Отян О. В., та постанову апеляційного суду Кіровоградської  області від 23 липня 2018 року, прийняту колегією у складі суддів: Чельник О. І., Карпенко О. Л., Письменного О. А.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») про захист прав споживача, визнання недійсними кредитного договору та іпотечного договору.
Позов мотивовано тим, що 2 липня 2008 року ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», назву якого змінено на ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»,  укладено кредитний договір № 014-09.5-84056, згідно з пунктами 1.1., 1.1.1  якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 25 500 доларів США з процентною  ставкою 13,50 % річних. 
 
Позивач зазначив, щоПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відповідно до генеральної ліцензії (з додатком) на здійснення валютних операцій може надавати споживчий фінансовий кредит іноземною валютою з використанням його на території України та виконувати цей кредитний договір лише з дати видачі генеральної ліцензії, тобто з 16 жовтня 2011 року, однак відповідно до частини третьої статті 91 ЦК України, пункту шостого частини першої статті 4, статті 34, пункту п`ятого розділу VIII Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», пункту третього статті 1, частини другої  статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» на момент укладення вказаного договору відповідач не був уповноваженим банком з надання кредиту готівковою іноземною валютою фізичній особі, а тому оспорюваний кредитний договір відповідно до статей 203, 215, 227 ЦК України є недійсним. 
Кредитний договір зі сторони банку був підписаний начальником Олександрівського відділення Черкес Н. І. без документального підтвердження її повноважень та повноважень Олександрівського відділення на вчинення від імені юридичної особи цього правочину.
Всупереч вимогам пункту першого статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», статей 80, 91, 92 ЦК України, статті 11 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» позивачу при підписанні кредитного договору № 014-09.5-84056 від 2 липня 2008 року відповідач не надав інформації про особу кредитодавця, його правоздатність та дієздатність.
Крім того, відповідачем не дотримані положення пункту другого                                   статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».
Суми грошових зобов`язань у розрізі сукупної вартості кредиту, виданих резидентам України фізичним особам на споживчі цілі у іноземній валюті, з урахуванням знецінення гривні по відношенню до іноземних валют збільшилась у більше ніж 4-5 рази. Ці витрати є несправедливою умовою договору, вони не пов`язані зі збільшенням процентної ставки за кредитом, що також суперечить пунктам третьому, п`ятому  статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Несправедлива умова кредитного договору щодо валютних ризиків, містить елементи примусу, адже споживачі, в силу своїх суб`єктивних прав та обов`язків, не можуть нести ризик знецінення національної валюти. Функція регулювання курсу гривні та її стабільності покладена на Національний банк України.
У порушення статті 11 вказаного Закону відповідач не повідомляв позивача у письмовій формі перед укладанням договору споживчого кредиту про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.
Крім того, вважає незаконною вимогу банку виконувати боргові зобов`язання зі сплати процентів за кредитом у іноземній валюті. Так, стаття 32 Закону України «Про Національний банк України» прямо забороняє використання в якості засобу платежу інших грошових одиниць, окрім гривні, на території України. Цей факт є прикладом використання нечесної підприємницької практики, яка вводить в оману споживача стосовно ціни або способу розрахунку ціни, шляхом пропонуванням для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції. Відповідно до пункту шостого статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
Тому просив визнати недійсним кредитний договір про надання споживчого кредиту № 014-09.5-84056 від 2 липня 2008 року, укладеного ним з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», визнати недійсним договір іпотеки від 2 липня 2008 року, укладений сторонами, зупинити нарахування пені, процентів і штрафних санкцій за цим кредитним договором і виключити з реєстру обтяжень та заборон запис щодо заборони відчуження майна за договором іпотеки від 2 липня 2008 року, а саме житлового будинку на АДРЕСА_1 та  зобов`язати відповідача повернути позивачу у натурі все, що банк отримав на виконання умов за спірним договором.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанції та мотиви їх прийняття
Рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області                             від 31 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості, оскільки предметом розгляду є кредитний договір, укладений сторонами 2 липня 2008 року, а на момент його укладення Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті. 
Суд першої інстанцій дійшов висновку, що при укладенні договору ОСОБА_1 своїм підписом підтвердив факт ознайомлення з його умовами, зборами, процентами, тарифами, комісіями та іншими платежами, які він повинен сплатити за договором. Таким чином, укладаючи оспорюваний кредитний договір, сторони на власний розсуд визначили його умови і погодили їх. 
Докази наявності в умовах спірного договору про надання споживчого кредиту ознак нечесної підприємницької практики стосовно споживача кредитних послуг, а також того, що умови такого договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, справедливості, та такі, що вказують на істотний дисбаланс договірних прав і обов`язків, погіршують становище споживача, що могли б бути підставою для визнання такого договору недійсним, не надані. 
Постановою апеляційного суду Кіровоградської  області  від 23 липня 2018 року рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 31 травня 2016  року залишено без змін, а апеляційна скарга ОСОБА_1  без задоволення.
Залишаючи  рішення суду  без змін, суд апеляційної інстанції виходив з того, що при вирішенні спору судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального права, порушення норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не установлено.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що доводи ОСОБА_1 про нечесну підприємницьку практику банку та введення позичальника в оману є необґрунтованими. У ході судового розгляду не встановлено істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін чи порушення принципу добросовісності. Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що, укладаючи оспорюваний кредитний договір, сторони на власний розсуд визначили його умови і погодили їх.
Оскільки єдиною підставою для визнання недійсним іпотечного договору від 2 липня 2008 року ОСОБА_1 вказав недійсність кредитного договору (частина друга статті 548 ЦК України), але у задоволені цієї вимоги відмовлено, суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою цих обставин судом першої інстанції та обґрунтованістю  відмови у задоволенні вказаної вимоги. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
22 серпня 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну  скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 31 травня 2016 року та постанову апеляційного суду Кіровоградської  від 23 липня 2018 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не дотримані норми ЦПК України, а суд апеляційної інстанції не врахував ці порушення і сам допустив порушення, так як існував сумнів щодо достовірності наданих відповідачем ксерокопій документів (квитанції про отримання готівки                        від 3 липня 2008 року у кількості 3 примірника), заяви про отримання готівки, документів з написом «електронний архів Райффайзен банк Аваль», проігноровані клопотання про витребування доказів та призначення судової почеркознавчої експертизи.
Заявник стверджує, що при укладенні кредитного договору у відповідача була відсутня індивідуальна ліцензія Національного банку України на видачу валютних кредитів. Умови оскаржуваного кредитного договору є несправедливими внаслідок нечесної підприємницької практики відповідача.  Банком не були дотримані вимоги статей 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, оскільки йому не було  надано у письмовій формі інформації, передбаченої у статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту. Вказує, що  положення спірного договору не є справедливими у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», адже суперечать принципу добросовісності та справедливості. Дані обставини призвели до істотного дисбалансу договірних обов`язків, явно ставлять позивача у вкрай невигідне становище, що судами не враховано.  
ОСОБА_1 зазначає, що висновки судів є необґрунтованими і неправильними, оскільки банк під час укладення з ним кредитного договору приховав повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав в угоді занижені значення показників істотних умов договору, тобто навмисно ввів другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності внаслідок істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків, погіршують права споживача.
Заявник стверджує, що рішення судів базуються на припущеннях, неповно з`ясованих обставин справи, що не підтверджені відповідними доказами.
Позиція інших учасників справи
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило рішення суду першої інстанції та постанову апеляційної інстанції залишити без змін як законні та обґрунтовані. 
Відповідач зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які вказують на недобросовісність дій ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» при укладенні спірного договору, невідповідності змісту правочину цивільному законодавству, що може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним.
Вказує, що банком були здійснені всі необхідні дії для попередження позичальника про валютні ризики на ринку кредитних послуг. Так, підписання спірного договору ОСОБА_1 свідчить, що йому всі умови договору цілком зрозумілі. Зазначає, що в редакції Закону України «Про захист прав споживачів», чинній на момент укладення кредитного договору, не існувало вимоги щодо обов`язкового детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.
Зазначив, що на момент укладення спірного кредитного договору банк мав банківську ліцензію № 10 від 11 жовтня 2006 року, а також дозвіл № 10-4 від 11 жовтня 2016 року та додаток до нього, якими банку надано право здійснювати операції з валютними цінностями, в тому числі і щодо залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України на власних умовах та на власний ризик, що відповідно до пункту третього частини першої статті 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» є кредитною операцією. Операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії, отже порушення приписів пункту «в» частини четвертої статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» відсутнє.
Уклавши кредитний договір в іноземній валюті (доларах США) та взявши на себе зобов`язання щодо погашення цього кредиту, позивач усвідомлював, що курс  національної валюти України до долара США не є незмінним, та те, що зміна цього курсу, можливо, настане, а тому мав передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за цим договором. Позивач не довів того, що умови кредитного договору є несправедливими. Такі заперечення банку є підставою і для відмови у визнанні недійсним іпотечного договору. 
Провадження в суді касаційної інстанції
Касаційна скарга подана до Верховного Суду  позивачем ОСОБА_1 22 серпня 2018 року.
Ухвалою Верховного Суду від 10 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій  обставини справи
Судами встановлено, щоВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», мав банківську ліцензію НБУ № 10 від 27 березня 1992 року і всі Додатки до неї, у тому числі на операції з валютними цінностями, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України і додатки до дозволу НБУ № 10-4 від 27 березня 1992 року з правом залучення іноземної валюти на валютному ринку України.
6 червня 2008 року ОСОБА_1 звернувся до ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» із заявою про надання кредиту на задоволення своїх споживчих потреб в                              сумі 25 500 доларів США строком на 240 місяців.
2 липня 2008 року Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», назву якого змінено на ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014-09.5-84056, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 25 500 доларів США на придбання об`єкта нерухомості - житлового будинку в АДРЕСА_1 , строком на 240 місяців з датою остаточного погашення кредиту 3 липня 2008 року, процентна ставка 13,50 % річних. Позичальник зобов`язався отримати кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути кредитору суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та комісії згідно з умовами договору та тарифами кредитора, а також виконати інші обов`язки, визначені цим договором.
За іпотечним договором від 2 липня 2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», у забезпечення виконання зобов`язань за наведеним кредитним договором іпотекодержатель має право у випадку невиконання іпотекодавцем своїх зобов`язань за кредитним договором отримати задоволення за рахунок належного йому заставленого майна - житлового будинку під номером АДРЕСА_1 .
Зі сторони банку вказані договори підписані начальником Олександрівського відділення Кіровоградської обласної дирекції ВАТ«Райффайзен Банк Аваль» Черкес Н. І. та головним економістом Хонько Л. Д. , що діяли на підставі Положення про Олександрівське відділення Кіровоградської обласної дирекції ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рижковою С. С. від 20 квітня 2007 року і зареєстрованої за № 2239. 
Твердження позивача, що кредитний та іпотечний договори зі сторони банку підписано неправомочними особами, не відповідає дійсності.
Спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, проводячи кредитні виплати та страхуючи майно і власне життя; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, у додатках до кредитного договору «Сукупна вартість кредиту», «Перелік комісій, інших фінансових зобов`язань позичальника, що входять до сукупної вартості кредиту»  та «Графік погашення кредиту», які підписані позивачем і містить повну інформацію стосовно умов кредитування.
У ході судового розгляду справи в судах попередніх інстанцій не знайшли свого підтвердження доводи позивача щодо його необізнаності відносно умов кредитного договору, оскільки таке спростовується змістом кредитного договору, за яким сторони правочину досягли згоди щодо усіх обставин, які мають істотне значення для укладення такого правочину (сума кредиту, процент за користування ним, строки повернення, розмір щомісячного платежу, тощо) і своїм підписом на кожній сторінці кредитного договору позичальник засвідчив факт ознайомлення з умовами кредитування та вчинив дії на виконання його умов.
Банк зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, про що свідчать копії меморіального валютного ордеру № OPG987132 від 3 липня 2008 року, заяви на видачу готівки № 063189117, 063189004, 063189192 від 3 липня 2008 року.
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Згідно з частиною третьою статті З ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» № 460-IX від 15 січня 2020 року касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги).
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Між сторонами виник спір з приводу визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з частиною першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення кредитного договору та додаткової угоди до нього) договір про надання споживчого кредиту укладається кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.
Частинами першою та другою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.
Кредитний договір № 014-09.5-84056 укладено 2 липня 2008 року в письмовій формі, підписано сторонами та скріплено печаткою банку, тобто він є чинним.
Зі змісту оспорюваного кредитного договору судами встановлено, що в ньому зазначені всі істотні умови для такого виду договору відповідно до вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, зокрема статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Позивач при укладенні договору отримав свій екземпляр, з текстом якого ознайомився та свою згоду з його умовами скріпив особистим підписом. 
Оскільки ОСОБА_1 не заперечував факт його ознайомлення з проектом кредитного договору до його підписання, то він був ознайомлений з умовою про необхідність страхування предмета іпотеки і враховував її при прийнятті рішення щодо укладення договору на вказаних умовах.
Згідно зі статтею 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Судами встановлено, що 6 червня 2008 року ОСОБА_1 звернувся до ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» із заявою про надання кредиту на задоволення своїх споживчих потреб в сумі 25 500 доларів США строком на 240 місяців.
Зміст кредитного договору свідчить, що сторони правочину досягли згоди щодо усіх обставин, які мають істотне значення для укладення такого правочину (сума кредиту, процент за користування ним, строки повернення, розмір щомісячного платежу тощо).
Позивач ознайомився з текстом кредитного договору і підписав кожну його сторінку без будь-яких застережень.
Порушення принципу справедливості заявник вбачає в тому, що оскільки кредитний договір укладено в іноземній валюті, всі ризики знецінення національної валюти покладаються на нього як на споживача банківських послуг.
З доводами заявника щодо порушення принципу справедливості наданням кредиту в іноземній валюті суди не погодилися. 
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Відповідно до статей 192, 524, 533 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.
Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.
Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі по тексту - Декрет КМУ), що був чинним на час виникнення спірних правовідносин. 
Відповідно до статті 5 цього Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту другого статті 5 Декрету КМУ.
Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.
Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у пункті 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ.
Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.
Відповідно до вимог підпункту «в» пункту четвертого статті 5 Декрету КМУ індивідуальної ліцензії потребують операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, які законодавством не встановлені. 
Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, а саме отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов`язані з іноземною валютою.
Тобто надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України.
У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту четвертого                              статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року за № 1429/10028).
Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту першого                                розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків»генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).
 
Згідно з абзацом третім частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв`язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.
Враховуючи те, що спірний договір було укладено до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», суди дійшли обґрунтованого висновку, що відповідачем дотримані вимоги законодавства щодо надання кредиту в іноземній валюті.
З цього приводу Верховний Суд України у постанові від 2 липня 2014 року у цивільній справі № 6-79цс14 дійшов висновку, що відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.
Таким чином, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.
ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» мав банківську ліцензію НБУ №10                                         від 27 березня 1992 року і всі до неї Додатки, в тому числі на операції з валютними цінностями, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України і додатків до дозволу НБУ №10-4 від 27 березня                         1992 року з правом залучення іноземної валюти на валютному ринку України.
16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.
У справі, яка є предметом перегляду, кредитний договір укладено сторонами 2 липня 2008 року і на час його укладення Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті.
Судами встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на час укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, а відповідач надав йому всю необхідну інформацію про умови надання послуг фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника і такі обставини позивачем не спростовано. 
Частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»у редакції Закону, чинній на час укладення спірного кредитного договрру, передбачено право споживача протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Однак споживач не скористався своїм правом щодо відкликання згоди на укладення договору та, навпаки, прийняв виконання умов договору шляхом його підписання та виконання, з отриманням кредиту і з частковим виконанням умов кредитного договору.
Відповідно до положень частини першої, пункту сьомого частини третьої та частини шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.
За змістом статті 230 ЦК України у разі, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. 
Відповідно до статей 229-233 ЦК Україниправочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
Згідно з абзацом другим частини другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Конституційний Суд України у справі від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 про захист прав споживачів кредитних послуг у мотивувальній частині рішення зазначив, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через установлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.
Відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції Закону, чинній на момент укладення договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення;                        в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.
У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції Закону, чинній на момент укладення договору.
Статтями 15 та 23 цього Закону визначена відповідальність суб`єкта господарювання, яка не передбачає наслідком їх порушення недійсність договору.
Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, чинній на момент укладення договору, договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.
Пунктом 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13808, на банки покладається обов`язок надання споживачу в письмовій формі інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту та зобов`язують банк отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з цією інформацією, що відповідачем виконано. 
Укладаючи з банком кредитний договір в іноземній валюті, у заявника не було будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого на день підписання договору валютного курсу не настане.
Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що, зокрема, підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
 
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду                          від 5 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
Установивши, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, заявник на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу, суди попередніх інстанцій правильно застосували положення статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» у відповідній редакції Закону, статей 626-628 ЦК України, та дійшли обґрунтованого висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для визнання кредитного договору № 014-09.5-84056                             від 2 липня 2008 року, укладеного банком та ОСОБА_1 , а також похідного від нього іпотечного договору від 2 липня 2008 року недійсними.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, обґрунтовано дійшов висновку про те, що кредитний договір № 014-09.5-084056 від 2 липня  2008 року, укладений сторонами, відповідає вимогам статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, чинній на момент укладення договору; позичальник підтвердив факт письмового повідомлення про умови надання кредиту, всі збори, проценти, тарифи, комісії та інші елементи вартості кредиту згідно  зі статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і стверджував, що умови цього договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам (пункти 15.3,15.4  кредитного договору). 
Стосовно твердження заявника про введення його в оману щодо ціни та реальної процентної ставки з посиланням на дані експертного економічного дослідження № 2484 від 11 квітня 2018 року, проведеного судовим експертом Київської незалежної судово-експертної установи, касаційний суд зазначає, що використання методу факт/360 у формулі при визначенні фактичної суми процентів, які підлягають сплаті за користування кредитом, відповідає умовам договору. Оцінку даним обставинам справи дав суд апеляційної інстанції, зазначивши, що з додатку 1 до висновку судово-економічної експертизи убачається збільшення реальної процентної ставки за рахунок врахування експертом витрат на страхування в сумі 6 563,23 долари США за весь період кредитування. Проте такі витрати обумовлено кредитним договором                             № 014-09.5-084056 від 2 липня 2008 року. Отже ці твердження не знайшли свого підтвердження та відхиляються касаційним судом.
Верховний суд відхиляє доводи заявника щодо введення його відповідачем в оману під час укладення договору, оскільки вони спростовуються пунктом 15.5 договору, відповідно до якого у разі зміни курсу іноземної валюти (валюти кредиту) відносно національної грошової одиниці України, всі валютні ризики несе позичальник. Підписанням цього договору позичальник свідчить, що йому розтлумачено (зрозуміло) та він згоден, що зміна курсу іноземної валюти відносно національної грошової одиниці України може призвести до значних збитків та погіршення фінансового стану позичальника.
Касаційний суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що вимоги про визнання недійсним іпотечного договору є похідним від вимоги про недійсність кредитного договору і тому задоволенню не підлягають також.
Касаційний суд відхиляє доводи заявника щодо порушення норм процесуального права судами попередніх інстанцій в частині перевірки достовірності наданих відповідачем ксерокопій документів (три примірника квитанції про отримання готівки від 3 липня 2008 року), заяви про отримання готівки, документів з написом «електронний архів Райффайзен банк Аваль», ігнорування судами клопотання про витребування доказів та призначення судової почеркознавчої експертизи, оскільки дані докази не стосуються предмету спору по суті, а саме кредитного договору та договору іпотеки.
Касаційний суд дійшов висновку про те, що при вирішенні справи судами першої та апеляційної інстанцій правильно застосовано норми матеріального права, порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, не встановлено.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаціної скарги, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових  рішень без змін.
Щодо судових витрат
Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтею 400 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1   залишитибез задоволення.
Рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області                                 від 31 травня 2016 року та постанову апеляційного суду Кіровоградської  області від 23 липня 2018  року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:  	С. О. Карпенко  В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов