КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                     
                                                                       Апеляційне провадження № 22-ц/824/13857/2020
                                                                                                            справа № 757/14434/19-ц
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
3 грудня  2020 року Київський апеляційний суд в складі:
 
            Суддя - доповідач:      Андрієнко А.М.
            Суддів:                          Соколової В.В.
                                                  Поліщук Н.В.
            При секретарі             Дроздовій Ж.В.
 
Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення   Печерського районного суду м. Києва, постановлене суддею   Писанцем В.А.  11 грудня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1    до   Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України та Міністерства оборони України, третя особа  Квартирно –експлуатаційний відділ міста Вінниця про зобов`язання вчинити дії,
 
У С Т А Н О В И Л А :
 
У  червні 2020 року позивач    ОСОБА_1 звернувся до суду  із позовом , в якому просив зобов`язати державу Україна в особі Кабінету Міністрів України через Міністерство оборони України позачергово надати йому жиле приміщення або грошову компенсацію за належне для отримання жиле приміщення на підставі ст.. 12 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців» та ст.. 46 ЖК УРСР. 
На обґрунтування своїх вимог вказує, що він перебуває на квартирному обліку військовослужбовців Вінницького гарнізону по категорії  «позачергово»з 1996 року, протягом 24 років держава не виконала свої зобов`язання перед ним щодо надання житла , тому змушений звернутися до суду за захистом своїх конституційних прав.
         Рішенням   Печерського районного суду м. Києва від   11 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.            
Не погодившись з рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, мотивуючи тим, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи.
 У суді апеляційної інстанції позивач підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Рішення суду першої інстанції просив скасувати та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Представник відповідача  до суду апеляційної інстанції не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності  осіб, що не з`явились.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга   не підлягаєзадоволенню з наступних підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
        Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що діями відповідача права позивача порушені не були, тому відсутні підстави для задоволення позову.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивач з 2 квітня 1993 року перебуває на обліку військовослужбовців та членів їх сімей Вінницького гарнізону, які потребують поліпшення житлових умов. В списках на позачергове отримання житла перебуває з 11 листопада 1996 року .  
На час розгляду справи позивач перебуває у списку на позачергове отримання житла під № 5. 
Статтею 12 Закону України від 20 грудня 1991 року «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української PCP та іншими нормативно-правовими актами.      
Відповідно до статті 43 Житлового кодексу Української PCP громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.
Черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на облік (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень).      
Статтею 46 Житлового кодексу Української PCP передбачено позачергове надання жилих приміщень, і громадяни, які мають право на позачергове одержання жилих приміщень, включаються до окремого списку. 
Так, у пункті 7 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», визначено, що позачергово забезпечуються житлом ветерани військової служби, які при звільненні з військової служби здали державним органам займане ними у військових містечках жиле приміщення та не були забезпечені іншим жилим приміщенням для постійного проживання та яким виповнилося 60 і більше років, а також сім`ям померлих ветеранів.
Відповідно до пункту 8 статті 1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням збройних Сил України, та членів їхніх сімей» забезпечення житлом осіб, які звільнилися з військової служби і потребують поліпшення житлових умов, провадиться відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Право на отримання житла поза чергою особами з числа учасників бойових дій також закріплене в п. 14 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». 
Особи, зазначені в цій статті, забезпечуються жилою площею протягом двох років з дня взяття на квартирний облік, а інваліди І групи з числа учасників бойових дій на території інших країн - протягом року.
Відповідно до п. 4.1. Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженою наказом МОУ від ЗО листопада 2011 року №737 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Військовослужбовці та особи, звільнені з військової служби, які перебувають на квартирному обліку у ЗС України, забезпечуються жилими приміщеннями для постійного проживання в населеному пункті за місцем перебування їх на квартирному обліку згідно з чергою, яка визначається часом зарахування на квартирний облік осіб, що потребують поліпшення житлових умов (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень (додаток 10), або списків осіб, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень (додаток 11).
Згідно з пунктом 29 Порядку про забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою КМУ від 30 серпня 2006 року №1081, військовослужбовці, які перебувають на обліку при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду, а в разі розформування військової частини - у військовому комісаріаті і квартирно-експлуатаційному органі та користуються правом позачергового одержання житла.
Пунктом 32 вищевказаного порядку визначено, що військовослужбовцям житло надається згідно з чергою. Черговість надання житла визначається за часом зарахування на облік (включення до списків осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житлових приміщень). 
             Таким чином суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що у разі задоволення вимог позивача будуть  порушені права та інтереси інших осіб, які передують позиції позивача у списку позачерговиків.  
 
         Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах: від 02 жовтня 2013 року № 6-87цс13, від 04 червня 2014 року № 6-50цс14, від 03 червня 2015 року № 6-390цс15, які є незмінними.
     До подібних висновків також дійшла Об`єднання палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 712/4259/17-ц (провадження № 61-15146сво18) 
 
А тому, апеляційний суд вважає, що позивач має бути забезпечений житлом у порядку черговості після того, як будуть забезпечені житлом особи, які перебувають у списку осіб, що мають право на позачергове одержання житла раніше нього, що відповідатиме положенням статті 43 ЖК Української PCP .
           Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого  висновку про те, що передумовою для виникнення обов`язку щодо реалізації права  на забезпечення житловим приміщенням є наявність житлової площі та наближення черги за списком на отримання такого житла, оскільки в іншому випадку буде порушуватись конституційне право на житло інших громадян, що перебувають на обліку та мають право на позачергове отримання житла і також потребують поліпшення житлових умов.
        З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачами не було допущено бездіяльності в частині забезпечення житлом   позивача та невиконання вимог  закону.
 
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не Можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN ANDOTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з’ясував  обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про    відмову у  задоволенні позовних вимог.   
        Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.  367, 374, 375 ЦПК України колегія суддів,
 
П О С Т А Н О В И Л А:
 
Апеляційну скаргу    ОСОБА_1  відхилити.
Рішення   Печерського районного суду м. Києва від   11 грудня 2019  року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з  дня її  прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови виготовлено  7 грудня   2020 року.

 
Суддя - доповідач:     

Судді: