Справа № 127/25885/18
Провадження № 22-ц/801/1655/2020
Категорія: 52
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року	Справа № 127/25885/18	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,
суддів: Ковальчука О.В., Берегового О.Ю.
з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу №127/25885/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим будинком 
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 січня 2019 року, повний текст якого складено 28 січня 2019 року , ухвалене у складі судді Воробйова В. В.,
встановив:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про позбавлення права користування житловим будинком. 
Позовні вимоги мотивовано тим, вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 13 червня 1991 року. З 2009 року у зазначеному будинку був зареєстрований та проживав її онук – ОСОБА_3 . З 2014 року він у будинку не проживає, проте часто приходить, у тому числі у нетверезому стані, порушує спокій та погрожує їй, своїми неправомірними діями чинить їй перешкоди у вільному користуванні будинком, у зв?язку з чим вона зверталася до правоохоронних органів. Також реєстрація місця проживання відповідача у її будинку створює перешкоди у реалізації нею права власності, зокрема щодо оформлення субсидії, оскільки він в утриманні будинку, оплаті комунальних послуг участі не бере, хоча є повнолітнім та працездатним. Посилаючись на те, що відповідач у добровільному порядку відмовляється знятися з реєстрації місця проживання, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати його таким, що втратив право користування житловим будинком.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 січня 2019 року позов задоволено.
Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_2 ( АДРЕСА_3 . Вирішено питання про судові витрати.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що право відповідача на користування будинком підлягає припиненню на вимогу власника майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 ЦК України, оскільки сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Відповідач чинить позивачу, як власнику домоволодіння, перешкоди у користуванні ним, він не є членом її сім`ї, а тому наявні правові підстави для задоволення позовних вимог.
Постановою Вінницького апеляційного суду від 04 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. 
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 січня 2019 року скасувано й ухвалено нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування жилим будинком відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 057,20 грн судового збору.
Постановою Верховного Суду від 30 липня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Ухвалу Вінницького апеляційного суду від 12 березня 2019 року та Постанову Вінницького апеляційного суду від 04 квітня 2019  року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.
17 серпня 2020 року цивільна справа надійшла до Вінницького апеляційного суду.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 19 серпня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без руху, для подання заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції із зазначенням причин пропуску, подання апеляційної скарги у новій редакції оформленої відповідно до ст. 356 ЦПК України.
25 вересня 2020 року ухвалою Вінницького апеляційного суду ОСОБА_2 поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції від 21 січня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відкрито апеляційне провадження.
Ухвалою від 01 жовтня 2020 року дану справу призначено до апеляційного розгляду на 03 листопада 2020 року.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_4 зазначив, що у будинку, у якому зареєстровано його місце проживання, він проживає з народження і до цього часу, іншого житла він не має. Стверджує, що саме позивач створює йому перешкоди у користуванні будинком, оскільки зачиняє двері зсередини та не впускає його в будинок. Доводи, викладені у судовому рішенні про те, що він винаймає квартиру не підтверджені жодним доказами. Разом з тим суд першої інстанції неправильно встановив обставини у справі та не врахував, що ОСОБА_1 не є належним позивачем, оскільки нею не підтверджено належними та допустимими доказами, що вона є власником будинку АДРЕСА_3 . 
У відзиві від 05 жовтня 2020 року на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказувала на те, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні, оскільки суд правильно визначив характер спірних правовідносин та застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Також указала на необґрунтованість доводів відповідача щодо належності їй вказаного житлового будинку. 
Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Коваленко В.В в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги. Вважали доведеними обставини встановлені судом першої інстанції. Просили рішення суду залишити без змін.
В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився про час та місце розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином
У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість проведення судового розгляду у відсутність особи, яка не з`явилася. 
Суд, апеляційної інстанції переглянув справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає вищевказаним вимогам закону.
Так, по справі встановлено, що позивач на підставі договору дарування від 13.06.1991 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Вінницької державної нотаріальної контори, є власником житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 (а.с. 27-28).
Нумерація вказаного будинку протягом різних періодів часу зазнавала змін. Так, згідно з відповіддю Комунального підприємства «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» №8065 від 24.10.2018 року, яка була виготовлена на підставі інформації, що міститься в інвентаризаційній справі №1702 на будинок АДРЕСА_1 , відбувались такі зміни нумерації будинку: у 1951 році – АДРЕСА_4 ; у 1965 році - вул. 1905 року, 39; у 1982 році - вул. 1905 року, 43, та з 04.06.1987 року - вул. 1905 року, 45 (а.с. 25).
Відповідач не проживає за зареєстрованим місцем його проживання, тобто в будинку позивача, а саме за адресою: будинок АДРЕСА_2 ( АДРЕСА_3 , що підтверджується Актом опиту сусідів №1935 від 21.09.2018 року та довідкою Асоціації органів самоорганізації населення м. Вінниці квартального комітету «Лівобережний» №1934, від 21.09.2018 року (а.с. 15, 15а, 21). 
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого порушеного особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). 
Наведене вище також узгоджується із правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, з якої також вбачається, що на ці правовідносини не поширюються норми ст. ст. 64, 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України.
Аналогічна позиція сформульована у постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справ № 243/7004/17-ц, від 16 жовтня 2019 року в справі № 243/9627/16, від 23 жовтня 2019 року у справі № 766/12748/16-ц, від 15 січня 020 року в справі № 686/11782/17-ц.
Таким чином, суд першої інстанції правильно вважає, що право відповідача на користування чужим майном (житловим будинком позивача) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 ЦК України, зі змісту якої вбачається, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. 
Так, згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Враховуючи наведене, суд дійшов правильного висновку про те, що позов слід задовольнити та визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_2 ( АДРЕСА_3 , оскільки, відповідач не є членом сім`ї позивача та реєстрація його місця проживання в будинку позивача створює останній перешкоди у користуванні своїм майном.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації - внесення інформації про зняття з реєстрації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Відповідно до ст. 7 вказаного Закону, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення тощо.
Тобто наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, що набуло законної сили, є достатньою підставою для його виконання органом реєстрації шляхом зняття з реєстрації такої особи і не потребує додаткового судового врегулювання.
При ухвалені рішення суд першої інстанції правильно не взяв до уваги довідку Асоціації органів самоорганізації населення м. Вінниці квартального комітету «Лівобережний» №2554 від 21.11.2018 року, наданої стороною відповідача на підтвердження заперечення проти позову, а саме: факту його проживання за вказаною вище адресою, оскільки вона суперечить раніше виданій довідці квартального комітету «Лівобережний» №1934, від 21.09.2018 року, Акту опиту сусідів №1935 від 21.09.2018 року та показам свідка ОСОБА_5 , яка була попереджена судом про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань.
Крім того, свідок ОСОБА_5 допитана в суді першої інстанції під час судового розгляду, підтвердила обставини, що вона є рідною матір`ю відповідача та рідною дочкою позивача. Вона проживає разом зі своїм чоловіком та неповнолітньою дитиною від другого шлюбу у будинку позивача ОСОБА_1 . Її повнолітній син – ОСОБА_6 у будинку позивача не проживає. У них з ним була домовленість про те, що він, отримавши свою частку коштів від продажу квартири у розмірі 14000 доларів США для придбання житла, зніметься з реєстрації місця проживання у будинку позивача. Проте, отримавши кошти, він з 2014 року не проживає за вказаною адресою, але добровільно зніматися з реєстрації у будинку позивача не бажає.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , про те, що позивачем ОСОБА_7 не надано жодного доказу, що вона є власником будинку АДРЕСА_3 є безпідставними, оскільки нумерація вказаного будинку протягом різних періодів часу зазнавала змін. Так, згідно з відповіддю Комунального підприємства «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» №8065 від 24.10.2018 року, яка була виготовлена на підставі інформації, що міститься в інвентаризаційній справі №1702 на будинок АДРЕСА_1 , відбувались такі зміни нумерації будинку: у 1951 році – АДРЕСА_4 ; у 1965 році - вул. 1905 року, 39; у 1982 році - вул. 1905 року, 43, та з 04.06.1987 року - вул. 1905 року, 45 (а.с. 25).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Всі інші наведені в апеляційній скарзі доводи не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.
Враховуючи наведене та керуючись статтями 367, 368, 375, 381 – 384 ЦПК України, апеляційний суд,
постановив:
Апеляційну скаргуОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 січня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий І.В. Міхасішин 

Судді: О.В. Ковальчук

О.Ю. Береговий