Постанова
Іменем України
 
30 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 206/6707/17
провадження № 61-6183св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: комунальне підприємство «Житлове господарство Самарського району» Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 ,
третя особа - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська у складі судді                    Кушнірчука Р. О. від 17 травня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду у складі колегії суддів: Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., від 19 лютого 2019 року, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до комунального підприємства «Житлове господарство Самарського району» Дніпровської міської ради (далі - КП «ЖГ Самарського району), ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору найму житла.
В обґрунтування позову вказала, що рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2015 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про зміну договору найму житлового приміщення. Проте, 16 березня 2016 року апеляційним судом Дніпропетровської області вищезазначене рішення скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено та змінено договір найму квартири АДРЕСА_1 , виділивши                        ОСОБА_2 у користування кімнату житловою площею 10,1 кв. м. Втім, після її звернення до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ із касаційною скаргою, вищевказане рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2016 року було скасоване і справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня                     2016 року вищезазначене рішенням Самарського районного суду                                      м. Дніпропетровська від 24 листопада 2015 року скасовано та відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні вимог про зміну умов договору найму житлового приміщення.
Проте, ОСОБА_2 після ухвалення вказаного рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2016 року звернувся до КП «ЖГ Самарського району» для укладання договору найму житла та 09 червня  2016 року уклав цей договір, який на її переконання підлягає визнанню недійсним на підставі статті 229 ЦК України, оскільки був укладений під впливом помилки, а саме на підставі пізніше скасованого судового рішення.
 
Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень
 
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Судові рішення мотивовані тим, що позивачем не доведено наявність правових підстав, передбачених статтею 229 ЦК України, для визнання недійсним спірного правочину внаслідок помилки. Вказаний правочин укладений на підставі рішення суду, яке на момент укладення відповідачем договору найму набрало законної сили, а тому підлягало обов`язковому виконанню на всій території України.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі, поданій у березні 2019 року до Верховного Суду,                           ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та  ухвалити нове рішення про задоволення її позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що визначений у спірному правочині статус житлового приміщення, яке є предметом цього договору, - комунальна квартира не відповідає дійсності та свідчить про помилку з боку сторін вказаного договору найму щодо його предмета. За таких обставин спірний договір найму житлового приміщення, укладений між відповідачами, підлягає визнанню недійсним на підставі статті 229 ЦК України.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від  27 березня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
У 1985 році на сім`ю з п`яти чоловік, зокрема ОСОБА_2 , його батька -                      ОСОБА_4 , його сестри - ОСОБА_5 , дружини батька - ОСОБА_6 та її                       дочки - ОСОБА_1 , була надана трикімнатна квартира АДРЕСА_1 (а.с. 9).
 
Вищезазначена квартира не значиться приватизованою та має статус квартири, що належить місцевій раді і знаходиться на балансі КП «ЖГ Самарського району».
 
Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані - ОСОБА_1 (уповноважений власник), ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.22).
 
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня                 2016 року скасовано рішення Самарського районного суду                                                     м. Дніпропетровська від 24 листопада 2015 року та ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про зміну умов договору найму житлового приміщення.
Змінено договір найму квартири АДРЕСА_1 , виділено у користування ОСОБА_2 кімнату житловою площею 10,1 кв. м, а у користування ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 кімнату житловою площею 17,3 кв. м та балкон площею 0,9 кв. м і кімнату житловою площею 12,5 кв. м та лоджію площею 1,82 кв. м, залишено у загальному користуванні ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 кухню площею 7,9 кв. м, коридор площею 7,8 кв. м, ванну кімнату площею              2,8 кв. м, туалетну кімнату площею 1,2 кв. м та комору площею 1,3 кв. м                     (а.с. 57).
 
Виконавчий комітет Самарської районної у місті Дніпропетровську ради своїм рішенням «Про зміну договору найму жилого приміщення ОСОБА_2 » № 208 від 20 травня 2016 року, вирішив рекомендувати ОСОБА_2 звернутись до КП «ЖГ Самарського району» для укладення договору найму на одну кімнату житловою площею 10,1 кв. м. у трикімнатній квартирі АДРЕСА_1 відповідно до рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2016 у справі №22-ц/774/47/16   (а.с. 37).
 
09 червня 2016 року між КП «ЖГ Самарського району» та ОСОБА_2 було укладено типовий договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, відповідно до якого останньому надано у користування кімнату житловою площею 10,1 кв. м у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.17).
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2016 року скасовано рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2016 року, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 14-16).
 
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня                  2016 року скасовано рішення Самарського районного суду                                                     м. Дніпропетровська від 24 листопада 2015 року та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: КП «ЖГ Самарського району»,                                 КП «Коменергосервіс» Дніпропетровської міської ради, ПАТ «Дніпрогаз»,                  КП «Дніпроводоканал», ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго», ТОВ «Грінко-Дніпро» про зміну умов договору найму житлового приміщення (а.с.12-13).
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). 
 
З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
 
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
 
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
 
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
 
Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої. Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє очікуваний результат, матиме найбільших ефект.
 
У справі, що розглядається, позивач пред`явила вимогу про визнання недійсним правочину, укладеного на виконання судового рішення, яке скасовано.
 
Згідно із положеннями статті 444 ЦПК України якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, за відповідною заявою сторони вирішує питання про поворот виконання рішення.
 
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
 
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
 
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
 
Відповідно до пункту 3 частини другої та частини п`ятої статті 444 ЦПК України якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо під час нового розгляду справи він відмовляє в позові повністю. Питання про поворот виконання рішення суд вирішує за наявності відповідної заяви сторони.
 
З огляду на зазначене та встановлені судами обставини про укладення спірного правочину 09 червня 2016 року, тобто коли судове рішення про зміну умов договору найму житлового приміщення набуло законної сили, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про обов`язковіcть його виконання, законність дій ОСОБА_2 , спрямованих на реальне та ефективне виконання судового рішення, ухваленого на його користь, а також відсутність правових підстав, передбачених статтею 229 ЦК України, для визнання його недійсним як такого, що укладене внаслідок помилки, а також недоведеність позивачем протилежного.
 
Разом із тим, колегія суддів враховує, що ефективним способом захисту  прав особи у випадку скасування судового рішення і повернення справи на новий розгляд, під час якого у задоволенні позову відмовлено, є подання стороною заяви про поворот виконання рішення, а тому обраний позивачем у цій справі спосіб захисту своїх прав шляхом визнання недійсним договору найму житлового приміщення на підставі статті 229 ЦК України є неефективним.
 
Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.
 
При цьому безпідставними є посилання заявника у касаційній скарзі про помилку сторін оскаржуваного договору щодо предмета цієї угоди, а саме щодо неналежності спірної квартири до комунальної форми власності. Посилання позивача  на те, що вказана квартира є ізольованою не виключає її належність до комунальної форми власності, що встановлено судами.
 
Крім того, суд касаційної інстанції в силу вимог статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
 
Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.
 
Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу   ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня   2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 лютого                2019 року - без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
                                                                                                           
Н. Ю. Сакара
 
С. Ф. Хопта