Постанова
Іменем України 
1 жовтня 2020 року
м. Київ
справа № 743/1378/13-к
провадження № 51-1756км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,  
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисників                                                  ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
засудженого                                              ОСОБА_8 , 
засудженого                                              ОСОБА_9 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу з доповненнями засудженого ОСОБА_8 на вирок Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 7 лютого 2014 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 31 січня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №  12013260220000153, за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Томахівка Волчанського району Харківської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу – за вироком Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 12 грудня 2012 року за ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді арешту на строк 6 місяців,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, пунктами 6, 13 ч. 2 ст. 115 КК.
Рух справи, зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини
За вироком Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 7 лютого 2014 року ОСОБА_8  визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, пунктами 6, 13 ч. 2 ст. 115 КК, та призначено йому покарання: за ч. 4 ст. 187 КК – у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією 1/2 частини майна, яке є його власністю; за пунктами 6, 13 ч. 2 ст. 115 КК – у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є його власністю. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є його власністю.
Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження,  процесуальних витрат і речових доказів у провадженні.
За цим же вироком засуджено ОСОБА_9 , судові рішення щодо якого в касаційному порядку не оскаржуються.
Згідно з вироком суду ОСОБА_8  визнано винуватим у тому, що він за обставин, установлених судом першої інстанції та детально наведених у вироку, 15 квітня 2013 року близько 10:00, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи за попередньою змовою групою осіб, із ОСОБА_9 проникли на територію домоволодіння АДРЕСА_2 , де в приміщенні гаража здійснили напад на ОСОБА_10 з метою заволодіння чужим майном. Зокрема,  ОСОБА_9 завдав удару кулаком по голові ОСОБА_10 , а ОСОБА_8 , виходячи за межі домовленості з ОСОБА_9 , залишившись наодинці з потерпілою, завдав їй не менше трьох ударів не встановленим під час досудового розслідування тупим предметом у ділянку  голови, після чого з метою позбавлення її життя заподіяв ножем (знайденим у гаражі)  тілесні ушкодження у виді різаної рани шиї, від яких ОСОБА_10 загинула на місці події. Надалі ОСОБА_8  та ОСОБА_9   проникли до житлового будинку, де заволоділи належними потерпілій грошима в розмірі 8 000 грн та радіотелефоном  «Panasonic» моделі KX-TG 7207 вартістю 289,60 грн.
Апеляційний суд Чернігівської області ухвалою від 22 травня 2014 року  в порядку ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) вирок місцевого суду щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 змінив:виключив з мотивувальної частини вироку посилання суду як на докази на показання ОСОБА_9 , дані ним як підозрюваним 4 липня 2013 року, та ОСОБА_8 , дані останнім як підозрюваним 25 квітня 2013 року, в решті вирок суду залишив без змін.
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі – ВССУ) ухвалою від 1 листопада 2017 року скасував згадане рішення апеляційного суду через невідповідність його вимогам ст. 419 КПК і призначив новий розгляд у цьому суді. 
За наслідками нового розгляду Київський апеляційний суд ухвалою від 31 січня 2019 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 змінив:виключив з мотивувальної частини вироку посилання суду як на докази на показання підозрюваних ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , дані ними на досудовому слідстві, і на показання потерпілого ОСОБА_11 у  частині пояснень підозрюваного ОСОБА_9 під час проведення слідчого експерименту 4 липня 2013 року, в решті вирок суду залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить скасувати постановлені щодо нього судові рішення та закрити кримінальне провадження. Суть доводів скаржника зводиться до того, що його винуватості у вчиненні інкримінованих злочинів не доведено, а вирок ґрунтується на припущеннях і недопустимих доказах, яким суд не дав належної оцінки. При цьому засуджений  вказує на те, що суд допустив неповноту судового розгляду, оскільки не з`ясував обставин, які мають значення для прийняття обґрунтованого рішення, зокрема не перевірив його алібі на 15 квітня 2013 року, не взяв до уваги доказів, якими підтверджено перебування засудженого в іншому місці. На думку ОСОБА_8 , апеляційний суд не усунув допущених місцевим судом порушень, всупереч вимогам ст. 439 КПК не виконав вказівок суду касаційної інстанції, викладених в ухвалі ВССУ від 1 листопада 2017 року, зокрема щодо перевірки твердження засуджених про їх алібі, необґрунтовано відмовив у задоволенні його клопотання про відкриття технічної інформації, формально здійснив процедуру перегляду й постановив рішення, яке не відповідає ст. 419 КПК.
Крім того, у доповненнях до касаційної скарги ОСОБА_8 стверджує, що  висновки судів про винуватість засудженого ґрунтуються на недопустимих доказах, а саме на протоколах слідчого експерименту за участю   ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 16 та 18 квітня 2013 року, висновках експертів від 23 липня 2013 року №853(б), 854 (х), протоколів огляду місця події, які, на їх думку, отримано з порушенням вимог КПК.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні засуджений  ОСОБА_8 та його захисник  ОСОБА_6 підтримали касаційну скаргу з доповненнями, просили судові рішення скасувати і закрити кримінальне провадження.
Засуджений  ОСОБА_9 , який взяв участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, та його захисник  ОСОБА_7 підтримали доводи, наведені у касаційній скарзі  ОСОБА_8 , просили задовольнити його касаційну скаргу  на підставах, зазначених у ній.
Прокурор заперечувала проти задоволення касаційної скарги засудженого, просила оскаржені судові рішення залишити без змін.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування цими судами норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. 
На будь-яких інших підставах, зокрема через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі скасувати чи змінити оскаржувані рішення,  а при здійсненні перегляду виходить із фактичних обставин, установлених судами нижчого рівня.
Зі змісту поданої касаційної скарги з доповненнями до неї вбачається, що скаржник, серед іншого, вказує на неповноту судового розгляду, просить надати доказам у кримінальному провадженні іншу оцінку, ніж їм було дано судами першої та апеляційної інстанції, тобто посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що відповідно до  вимог ст. 438 КПК та з огляду на положення ст. 433 цього Кодексу  не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. 
Твердження засудженого про недоведеність його винуватості у вчиненні інкримінованих злочинів та використання судом для обґрунтування своїх висновків недопустимих доказів є необґрунтованими, з огляду на таке.
Обвинувальний вирок ухвалюється судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Так, у результаті перевірки матеріалів кримінального провадження Суд установив, що  висновок суду про доведеність винуватості   ОСОБА_8 у  вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, пунктами 6, 13 ч. 2 ст. 115 КК, ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджено доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом згідно зі ст. 94 цього Кодексу. 
Як вбачається з вироку, суд першої інстанції зазначив, що винуватість ОСОБА_8 у  вчиненні  інкримінованих злочинів, підтверджується сукупністю доказів,  досліджених у судовому засіданні: 
– показаннями потерпілого ОСОБА_11 (сина загиблої ОСОБА_10 ), який зазначив, що його матір, будучи пенсіонеркою, скуповувала у населення металобрухт. 14 квітня 2013 року він привіз матері 8000 грн переважно купюрами номіналом  по 1, 2, 5, 10, 20, 50 грн для здійснення виплат за металобрухт, 15 квітня 2013 року близько 09:00 спілкувався з нею по телефону,  а коли приїхав до неї того ж дня близько 11:00 виявив її труп. Вказав, що зі слів матері знає про її знайомство з ОСОБА_8 і про те, що задовго до вбивства останній вночі у стані алкогольного сп`яніння стукав у двері та вікна будинку, намагаючись здати металобрухт, однак  ОСОБА_10 його не впустила;
– показаннями свідка ОСОБА_12 (сина загиблої ОСОБА_10 ), котрий пояснив,  що він у ніч з 14 на 15 квітня 2013 року був у матері. 14 квітня 2013 року ввечері чув голос чоловіка, який приходив до потерпілої здати металобрухт, та з її слів дізнався, що цей чоловік нещодавно звільнився з місць позбавлення волі. Також зазначив, що 15 квітня 2013 року близько 07:00 поїхав від матері і того ж дня близько о 09:40 розмовляв з нею по телефону;
–  показаннями свідка ОСОБА_13 (продавця магазину «Маркет» у смт. Ріпки), яка зазначила про те, що 25 квітня 2013 року до 08:00 в торговельний заклад приходив ОСОБА_8 , якому було роз`яснено порядок отримання в бухгалтерії коштів за відремонтований чайник. Надалі після 08:00 того ж дня продавець вийшла на вулицю і  бачила ОСОБА_8 , який йшов зі сторони ринку разом з іншим чоловіком;
– показаннями свідків ОСОБА_14 (директора Ріпкинського коопунівермагу) та ОСОБА_15 (колишньої працівниці магазину «Маркет» у смт Ріпки), які  пояснили, що 15 квітня 2013 року близько 8:00-8:15 ОСОБА_8 зайшов до кабінету директора, однак його попросили почекати. Також свідок ОСОБА_14 зазначила, що ОСОБА_8 через 20 хв написав заяву на повернення коштів і пішов до бухгалтерії за отриманням компенсації;
– показаннями свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 (працівників ПРСС «Коопунівермаг», показання яких є аналогічними за змістом), які підтвердили, що до 09:00 15 квітня 2013 року ОСОБА_8 отримував гроші за несправний електрочайник у ПРСС «Коопунівермаг»;
– показаннями свідка ОСОБА_19 (продавця ларька поблизу ринку у смт Ріпки), яка під час слідчого експерименту за участю ОСОБА_8 впізнала останнього і згадала, що вранці одного з днів у середині квітня 2013 року до ларька підходило двоє чоловіків з проханням зробити їм дві порції напою «Гаряча кружка», а потім вони пішли в сторону парку відпочинку;
– показаннями свідка ОСОБА_20 , яка у судовому засіданні пояснила, що 15 квітня 2013 року  вона виконувала функції продавця і близько 10:00 неподалік від вул. Кірова в її магазині ОСОБА_8 з іншим чоловіком купили двохсотграмову пляшку горілки та солодку воду, а потім сіли за стіл і пили спиртне протягом 10 хв. Також додала, що від її магазину до будинку загиблої ОСОБА_10 відстань незначна і займає близько 5 хв ходьби. Ці показання підтверджуються також вилученими з магазину речовими доказами – двома пластиковими стаканчиками та порожньою пляшкою горілки «Медофф» об`ємом 0.2 л, а також чеком касового апарата про продаж о 9:59 пляшки горілки «Медофф»;
– показаннями свідка ОСОБА_21 , який підтвердив, що 15 квітня 2013 року о 10:30, перебуваючи на зупинці поблизу площі у смт Ріпки, бачив ОСОБА_8 разом з іншим чоловіком, які  від`їхали на таксі «Deo Lanos»;
– показаннями свідків ОСОБА_22   та ОСОБА_23 , які пояснили, що 15 квітня 2014 року вони перебували на зупинці поблизу Ріпкинського районного архіву, коли до них підійшли двоє чоловіків (один з яких був ОСОБА_8 ) з метою відвезли їх у м. Чернігів, але оскільки їх не влаштувала вартість поїздки, то вони скористалися послугами ОСОБА_24 
– показаннями свідка  ОСОБА_24 (водій, який надає послуги з перевезення пасажирів), який показав, що 15 квітня 2013 року ближче до 11:00 він відвозив ОСОБА_8 з іншим чоловіком із смт Ріпки до «Привокзального ринку» в м. Чернігові. ОСОБА_8 розрахувався з ним п`ятигривневими купюрами. Повертаючись до смт Ріпки, він отримав телефонний дзвінок з прокуратури, йому повідомили про необхідність з`явитися до міліції, оскільки він перевозив  злочинця.  Отримані від ОСОБА_8 кошти добровільно  видав працівникам міліції;
– показаннями свідка ОСОБА_25 (співмешканки ОСОБА_8 ), яка  пояснила, що ОСОБА_8 неофіційно працював на пилорамі, але періодично здавав металобрухт у смт Ріпки, в тому числі й ОСОБА_10 . Також додала, що ОСОБА_8 16 квітня 2013 року зателефонував їй вдруге та повідомив, що 15 квітня 2013 року близько 11:00 в смт Ріпки зарізали ОСОБА_10 і щоб вона втікала додому.
Зазначені вище показання відтворюють події  15 квітня 2013 року, які детально викладені та проаналізовані у вироку, узгоджуються  між собою та з іншими дослідженими судом фактичними даними, які містяться:
-у протоколах слідчих дій, а саме; у протоколі огляду місця  події від 15 квітня 2013 року, згідно з яким  зафіксовано  обстановку на місці події (домоволодіння АДРЕСА_2 ) після вчинення злочинів та на підлозі в гаражі виявлено труп ОСОБА_10 з видимими тілесними ушкодженнями;  у протоколі огляду трупа  від 15 квітня 2013 року за участю спеціаліста – експерта СМЕ  ОСОБА_26 ,  у ході якого було виявлено й оглянуто труп  ОСОБА_10 , у протоколах пред`явлення для впізнання  від 16 квітня 2013 року, відповідно до яких свідки  ОСОБА_24 , ОСОБА_20 , ОСОБА_22 серед пред`явлених осіб впізнали ОСОБА_8 як особу, яку ОСОБА_24 15 квітня 2013 року відвозив  з смт Ріпки до м. Чернігові разом з невідомим чоловіком,  ОСОБА_20   – як особу, котрій вона 15 квітня 2013 року в магазині на АДРЕСА_3 продала пляшку горілки, ОСОБА_22 –  як особу, яка 15 квітня 2013 року в смт Ріпки сідала в автомобіль ОСОБА_24 ; у протоколі проведення слідчого експерименту від 4 липня 2013 року та відеозаписах до нього за участю ОСОБА_9 , під час якого останній безпосередньо на місці події у присутності понятих та захисника детально відтворив обставини скоєння злочинів (зокрема, розповів та показав слідчому на місці маршрут слідування до домоволодіння ОСОБА_10 , місця, де вони з ОСОБА_8 вживали спиртні напої, обставини перебування його та ОСОБА_8 у будинку потерпілої, також продемонстрував завдання удару ОСОБА_10 ); у протоколі проведення слідчого експерименту від 31 травня 2013 року відеозаписах до нього за участю ОСОБА_8 , під час якого останній безпосередньо на місці події у присутності понятих та захисника детально відтворив маршрут руху по смт Ріпки та вказав, що він виїхав з селища на автобусі; у протоколі огляду предмета від 16 квітня 2013 року, згідно з яким оглянуто 24 купюри номіналом по 5 грн з відповідними серійними номерами, видані ОСОБА_24 ,  при цьому на купюрі номіналом 5 грн із серійним номером ЄЗ 2047035 у верхніх правому та лівому кутах наявні плями речовини бурого кольору, зовні схожі на кров, довжиною відповідно 1,3 см та 0,7 см; у копії чека магазину на АДРЕСА_3 , який належить ОСОБА_20 , відповідно до якого 15 квітня 2013 року о 09:59 проведено касову операцію з продажу пляшки горілки ємністю 0,2 л марки «MEDOFF CLASSIC»;
– у висновках експертиз, зокрема: у судово-медичній експертизі від 5 липня 2013 року № 313, згідно з якою на тілі ОСОБА_10 виявлено тілесні ушкодження, визначено їх локалізацію, механізм завдання, давність, ступінь тяжкості, а також причину смерті потерпілої; у комплексних судових дактилоскопічних та імунологічних експертизах від 26 квітня 2013 року № 248, 425 (б), від 29 квітня 2013 року № 246, 427(б), від 7 травня 2013 року № 245, 428 (б), від 8 травня 2013 року № 245, 428 (б), від 18 липня 2013 року № 499, 864 (б);  у судово-медичній експертизі від 30 квітня 2013 року № 82, згідно з якою у бурих слідах на грошовій купюрі номіналом 5 грн з серійним номером ЄЗ 2047035 знайдено кров людини без домішку поту, яка може походити від потерпілої ОСОБА_10 , у судово- молекулярно-генетичній експертизі від 6 червня 2013 року № 314 мб, відповідно до якої внаслідок проведення дослідження встановлені генетично ознаки зразка крові ОСОБА_10 та змив крові людини на фрагменті марлі з грошової купюри, наданої на експертизу, генетичні ознаки крові людини на фрагменті марлі належать особі жіночої генетичної статі та співпадають з генетичними ознаками, встановленими у зразку крові ОСОБА_10 ; у судових трасологічних експертизах від 19 квітня 2013 року № 25, від 22 липня 2013 року № 506; у комплексній судовій імунологічній та трасологічній експертизі від 18 липня 2013 року № 499, 864 (б), судово-товарознавчій експертизі від 12 липня 2013 року № 1838/13-24; амбулаторній судово-психіатричній експертизі від 14 червня 2013 року № 214, зміст яких детально викладено у вироку;
– у роздруківках з`єднань телефону ОСОБА_24 , наданих ТОВ «Астеліт»  на виконання ухвали суду від 6 грудня 2013 року, якими встановлено, що вхідні дзвінки абонента в період часу з 9:49 по 10:17  надходили в зоні покриття базової станції оператора, розташованої на вул. Святомиколаївській, 77 у смт Ріпки, а наступний вхідний дзвінок абонента надійшов 11:37 в зоні покриття станції на просп. Миру, 190-А у м. Чернігові (т. 5, а. к.п. 250).
Доводи, наведені в касаційній скарзі сторони захисту про недопустимість як доказу протоколів слідчих експериментів від 31 травня та 4 липня 2013 року проведених за участю ОСОБА_8 та ОСОБА_9 через відсутність  у них описової частина, є  безпідставними.
За правилами ст. 240 КПК з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.
Під час проведення слідчого експерименту можуть проводитися вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складатися плани і схеми, виготовлятися графічні зображення, відбитки та зліпки, які додаються до протоколу.За наслідками чого слідчий складає протокол, у якому докладно викладено умови і результати слідчого експерименту (частини 2, 6 ст. 240 КПК).
Згідно з пунктами 1, 2  ч. 1 ст. 103  КПК процесуальні  дії під час кримінального провадження можуть фіксуватися: у протоколі, на носії інформації, на якому за допомогою технічних засобів зафіксовані процесуальні дії.
Положеннями частин 1 та 2  ст. 104 КПК встановлено, що  у випадках, передбачених цим Кодексом, хід і результати проведення процесуальної дії фіксуються у протоколі. У випадку фіксування процесуальної дії під час досудового розслідування  за допомогою технічних засобів про це зазначається у протоколі.
Як убачається зі змісту згаданих протоколів від 31 травня та 4 липня 2013 року, слідчий експеримент був проведений слідчим за участю захисника ОСОБА_27 , ОСОБА_28 та спеціаліста в присутності двох понятих. Хід слідчого експерименту було зафіксовано на відеокамеру та в подальшому записано на  цифрові носії – два DVD+R диски, які приєднано до матеріалів справи та визнано речовими доказами. При цьому вказаний протокол підписано всіма учасниками процесуальної дії, у тому числі й ОСОБА_8 та ОСОБА_9 без жодних зауважень та заперечень (т. 3, а.к.п. 17-20,  183-186, т. 4, а. к.п  26-29). 
Відповідно до оскаржуваного вироку суд  під час судового слідства переглянув відеодиски із записами слідчих експериментів за участю ОСОБА_8 та ОСОБА_9 і дав належну оцінку даним про обстановку та обставинам події злочину, які останні відтворили на слідчому експерименті.
Ураховуючи наведене, а також те, що протоколи проведення слідчого  експерименту відповідають вимогам кримінального процесуального закону, зокрема ст.  104 КПК, слідчі експерименти проведені за правилами, передбаченими ст. 240 КПК, що за обставин даного кримінального провадження  не ставить під сумнів допустимість протоколів слідчого експерименту як доказів.
Також є неприйнятними посилання сторони захисту в касаційній скарзі на те, що  дані протоколів пред`явлення  для впізнання за фотознімками свідками ОСОБА_22   та ОСОБА_24 від 16 та 18 квітня 2017 року є недопустимими  доказами, оскільки їх  проведено з порушенням вимог  КПК.
Із протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю свідків ОСОБА_22   та ОСОБА_24 вбачається, що перед тим, як пред`явити особу до впізнання, слідчий попередньо з`ясував, чи можуть свідки впізнати особу, та опитав їх про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, що підтверджується протоколами їхнього допиту, проведеного до пред`явлення особи до впізнання (т. 2, а.к.п. 140-142, 253-256). У ході проведення пред`явлення особи для впізнання за фотознімками свідки впізнали за фотознімками особу, котру ОСОБА_24 підвозив до м. Чернігова з смт. Ріпки разом з невідомим чоловіком, а ОСОБА_22 – як особу, яка 15 квітня  2013 року сиділа в автомобілі ОСОБА_24 , і цією особою, згідно з довідками доданими до протоколів, виявився ОСОБА_8 .
Таким чином, вказані протоколи оформлено відповідно до приписів ст. 104 КПК (зокрема, вказано прізвище, ім`я, по батькові, дати народження, місця проживання понятих), а зазначену слідчу (розшукову) дію проведено з дотриманням вимог ст.  228 КПК, а тому доводи скаржника про протилежне є необґрунтованими.
Всупереч доводам сторони захисту, та як убачається зі змісту постанови прокурора про відібрання біологічних зразків для експертизи від 9 липня 2013 року, у ній міститься підпис ОСОБА_8 про вручення йому копії згаданої постанови  (т. 4, а.к.п 55).
Суд також відхиляє і доводи ОСОБА_8 про те, що огляд місця події (господарства АДРЕСА_4 та магазину на АДРЕСА_2 ) було проведено з порушенням правил ст. 233 КПК, тобто без ухвали слідчого судді, що є підставою для визнання результатів цієї слідчої дії недопустимими доказами 
Згідно зі ст. 233 КПКправо проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою (у тому числі і для проведення в ньому огляду) під час кримінального провадження може виникати без постановлення слідчим суддею відповідної ухвали лише після надання на це добровільної згоди особи, яка ним володіє. Тобто, надання вказаною особою добровільної згоди на проведення слідчих дій у її житлі чи іншому володінні не потребує наступного судового контролю (звернення постфактум з таким клопотанням до слідчого судді).
Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що огляди господарства АДРЕСА_4 та магазину на АДРЕСА_2 здійснювалися слідчим за згодою власників – ОСОБА_29 та  ОСОБА_20 (т. 1, а.к.п. 33-34, т. 3, а.к. п. 140-142).
Отже, суд першої інстанції обґрунтовано визнав фактичні дані, отримані за результатами проведення таких оглядів, допустимими доказами у справі.
Таким чином, зіставивши й оцінивши  з точки зору належності, допустимості та достовірності зібрані фактичні дані, місцевий суд умотивовано вирішив, що їх сукупність у логічному взаємозв`язку доводить винуватість  ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих злочинів і є достатньою для ухвалення стосовно нього обвинувального вироку. При цьому суд констатував, що за встановлених фактичних обставин справи дії останнього правильно кваліфіковано за ч. 4 ст. 187, пунктами 6, 13 ч. 2 ст. 115 КК.
Порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання та закріплення доказів у справі, які би викликали сумніви у їх достовірності, суд касаційної інстанції в результаті перевірки матеріалів справи не встановив. А тому доводи в касаційній скарзі захисників про отримання доказів з порушенням вимог КПК є необґрунтованими.
Апеляційний суд, переглянувши кримінальне провадження щодо  ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в межах, визначених ст. 404 КПК та в порядку, передбаченому ст. 405  цього Кодексу, дослідивши письмові докази у кримінальному провадженні, зокрема і диск із відеозаписом  проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_9 , та заслухавши аудіозапис показань свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_24 в суді першої інстанції, погодився з висновками суду першої інстанції щодо доведеності винуватості засуджених у вчиненні інкримінованих їм злочинів. При цьому згаданий суд  відповідно до ст. 419 КПК ретельно перевірив усі доводи, наведені в апеляційних скаргах сторони захисту (які фактично є аналогічними доводам,  викладеним у касаційній скарзі),  та дав на них умотивовані відповіді, вказавши підстави, через які визнав ці доводи безпідставними.
Так, апеляційний суд перевірив і доводи сторони захисту про відсутність доказів  щодо вчинення злочинів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , пославшись при їх спростуванні на показання потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_30 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , ОСОБА_20 , ОСОБА_24 , роздруківки телефонних розмов ОСОБА_10 , а також на супутникові дані, згідно з якими відстань від місця вбивства до ПРСС «Коопунівермаг» та місця стоянки таксі становить близько 1 км, яку можливо подолати за 10 хв швидкої ходьби згідно з показаннями свідка ОСОБА_17 .
При цьому апеляційний суд навів обґрунтовані мотиви, з яких визнав   неприйнятними доводи скарги ОСОБА_8 про неможливість ним вчинення злочину у зв`язку з об`єктивним браком часу (через те, що час його виїзду із смт Ріпки о 10:10–10:12 та приїзду до м. Чернігова – о 10:50), зазначивши, що показаннями свідка ОСОБА_24 , ОСОБА_21 про те, що ОСОБА_8 з іншим чоловіком виїхали на таксі з смт Ріпки після 10:30, а також роздруківками з`єднань телефону ОСОБА_24 підтверджено, що о 10:17 телефон останнього перебував у смт Ріпки, а у 11:37  – у м. Чернігові (т.5, а.к.п. 250).
Також вказана версія ОСОБА_8 про його відсутність у смт Ріпки після 10:10 перевірялась судом першої інстанції при розгляді заяви засудженого ОСОБА_8 про перегляд вироку за нововиявленими обставинами, а надалі і апеляційним судом,  які з наведенням у судових рішеннях обґрунтованих мотивів  визнали її непідтвердженою належними аргументами.
Апеляційний суд на спростування  доводів засудженого ОСОБА_8 про непричетність  його до вчинення інкримінованих злочинів послався на висновок експертизи судово-медичної експертизи від 30 квітня 2013 року № 82, згідно з яким на одній з п`ятигривневих купюр, якими з таксистом ОСОБА_24 розрахувався ОСОБА_8 , виявлено кров потерпілої, а також на переглянуті відеодиски із записами слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_9 та на дані, з яких вбачається, що за місцем проживання ОСОБА_9 виявлені належні йому кросівки, рельєфний малюнок підошви яких схожий з малюнком рельєфу сліду взуття, вилученого з місця події.
Крім того, при здійсненні перегляду вироку апеляційний суд, дотримуючись приписів ч. 2 ст. 439 КПК, виконав обов`язкові для нього вказівки суду касаційної інстанції та з наведенням в ухвалі обґрунтованих підстав виключив з мотивувальної частини вироку посилання суду як на докази на показання підозрюваних ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , дані ними на досудовому слідстві, і на показання потерпілого ОСОБА_11 у  частині пояснень підозрюваного ОСОБА_9 під час проведення слідчого експерименту 04 липня 2013 року.
Тому доводи, наведені у скарзі засудженого про протилежне, є необґрунтованими.
За вказаних обставин, суд вважає, що суди нижчих інстанцій дотрималися вимог ст. ст. 10, 22 КПК, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу розглянуто  у відповідності до вимог КПК.
На необхідність дотримання законної процедури, принципу рівності сторін та права обвинуваченої особи на захист під час кримінального провадження неодноразово у своїх рішеннях наголошував Європейський суд з прав людини  (далі – ЄСПЛ). Зокрема, суд зазначав, що кримінальне провадження, у тому числі складові такого провадження, які стосуються процедури, мають бути засновані на принципі змагальності, і має бути забезпечена процесуальна рівність сторін обвинувачення  і захисту. Право на судовий розгляд за принципом змагальності означає, що сторонам обвинувачення і захисту має бути надана можливість ознайомитися із зауваженнями та доказами, наданими іншою стороною, і відповісти на них (справа «Джеват Сойсал проти Туреччини», заява № 17362/03, рішення від 23 вересня 2014 року, остаточне рішення від 23 грудня 2014 року); згідно з принципом рівності сторін змагального процесу як однієї зі складових розширеної концепції справедливого суду кожній стороні повинно бути надано розумну можливість представити свої аргументи на умовах, які не ставлять її           у гірше становище порівняно з опонентом. 
Таким чином, вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими керувалися ці суди при постановленні рішень.
Переконливих аргументів, які би спростовували правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, наведених в оскаржуваних судових рішеннях, та ставили під сумнів їх законність, засуджений у своїй касаційній скарзі не навів, і таких даних зі змісту цих рішень не вбачається.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для скасування судових рішень, суд касаційної інстанції під час розгляду кримінального провадження не встановив.
Тому касаційну скаргу засудженого слід залишити без задоволення, а оскаржені ним судові рішення – без зміни.
Керуючись статтями  433, 434, 436, 441, 442 КПК,  Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 7 лютого 2014 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 31 січня 2019 року щодо   ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого з доповненнями – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                           ОСОБА_3