Ухвала
 
09 листопада 2020 року 
м. Київ
 
справа № 369/4449/20
провадження № 61-15649ск20
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів позики та іпотеки, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів позики та іпотеки, у якому просив визнати недійсним договір позики, укладений між ним та ОСОБА_3 24 жовтня 2019 року; визнати недійсним договір іпотеки нерухомого майна, укладений у забезпечення договору позики від 24 жовтня 2019 року між ним та ОСОБА_3 25 жовтня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Недоступом Д. В.
 
Одночасно із позовною заявою, ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на квартиру № 9 загальною площею 214,6 кв. м, житловою площею 71,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 та заборонити її відчуження; земельну ділянку, площею 0,0245 га, кадастровий номер 3222485903:02:004:5017, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд, що належить ОСОБА_1 , та заборонити її відчуження.
 
Заява обґрунтована тим, що після відкриття провадження у справі існує ризик із сторони відповідача подальшого відчуження квартири на користь третіх осіб з метою уникнення юридичної відповідальності. Невжиття заходів забезпечення позову в подальшому може утруднити або унеможливити виконання рішення суду, що призведе до необхідності вжиття позивачем додаткових заходів для поновлення своїх прав у разі задоволення позовних вимог.
 
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 квітня 2020 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на квартиру № 9 загальною площею 214,6 кв. м, житловою площею 71,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та заборонено її відчуження; земельну ділянку, площею 0,0245 га, кадастровий номер 3222485903:02:004:5017, що знаходиться за адресою: : АДРЕСА_2 , цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд, та заборонено її відчуження .
 
Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходу до забезпечення позову може призвести до того, що ухиляючись від майбутнього виконання рішення суду у цій справі, відповідач зможе здійснити відчуження спірного майна на користь інших осіб, що призведе до затягування розгляду справи та обмеження прав позивача на судовий ефективний судовий захист. При цьому, накладення арешту на спірне майно до вирішення спору по суті не призведе до обмеження прав, а слугуватиме заходом запобігання можливих порушень прав позивача.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 квітня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.
 
Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що судом першої інстанції не дотримано вимог частини третьої статті 150 ЦПК України та необґрунтовано вжито заходи забезпечення позову у спосіб, що не передбачений чинним законодавством, оскільки нормами ЦПК України не передбачено можливості за заявою особи накладати арешт на майно, яке їй належить на праві власності. Крім того, враховуючи вимоги позивача про визнання недійсними договору позики та договору іпотеки, рішення суду про задоволення зазначених вимог не потребуватиме примусового виконання, оскільки зазначені правочини будуть вважатись недійсними з моменту набуття чинності ухваленого судового рішенням. Отже, накладення арешту на квартиру та земельну ділянку ніяким чином не впливатиме на можливість виконання рішення суду у разі задоволення позову.
 
22 жовтня 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року, у якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.
 
Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зроблено правовий висновок про те, що неможливим є касаційне оскарження ухвали суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову, постанови апеляційного суду, згідно з якою така ухвала залишена без змін, ухвали апеляційного суду, згідно з якою він відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову, а також постанови апеляційного суду, згідно з якою скасовано ухвалу суду першої інстанції про забезпечення позову та відмовлено у задоволенні відповідної заяви. 
 
Обмеження права на касаційне оскарження ухвали апеляційного суду про відмову у забезпеченні позову, постанови апеляційного суду, згідно з якою відмовлено у забезпеченні позову за наслідками перегляду ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову чи залишено без змін ухвалу суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову, не шкодить суті права особи, зацікавленої у забезпеченні позову, оскільки вона може повторно звернутися із заявою про таке забезпечення до суду першої інстанції за наявності для цього підстав. 
 
Таким чином, пункт 2 частини першої статті 389 ЦПК України не передбачає оскарження у касаційному порядку постанови апеляційної інстанцій, якою скасовано ухвалу суду першої інстанції про забезпечення позову та відмовлено у задоволенні відповідної заяви. 
 
Відповідно до вимог частини другої статті 406 ЦПК України скарги на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду першої інстанції чи постанови суду апеляційної інстанції, включаються до касаційної скарги на відповідне рішення чи постанову. У разі подання касаційної скарги на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення чи постанови суду, суд повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.
 
Оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає оскарженню окремо від рішення чи постанови суду, така касаційна скарга підлягає поверненню заявнику. 
 
Керуючись статтями 389, 406 ЦПК України,
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів позики та іпотеки повернути заявнику.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Суддя                                                                                                     О. В. Ступак