ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року 
м. Черкаси

Справа № 703/166/20		
Провадження № 22-ц/821/1768/20		
Категорія: 304090000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої: Карпенко О.В. 
суддів: Василенко Л.І., Нерушак Л.В.
за участю секретаря: Винник І.М.

учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2 

розглянувши в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25 вересня 2020 року (постановленого в приміщенні Смілянського міськрайонного суду Черкаської області під головуванням судді Прилуцького В.О.,повний текст судового рішення складений 30 вересня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики, 

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

14 січня 2020 року ОСОБА_1  звернувся до Смілянськогоміськрайонного суду Черкаської області із позовом до  ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 8 вересня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав ОСОБА_2 в позику грошові кошти в сумі 300 доларів США, які остання зобов`язувалася повернути в строк до 23 вересня 2018 року. Укладаючи договір позики, сторони обумовили його істотні умови, зокрема, у випадку неповернення ОСОБА_2 , як позичальниці суми позики у визначений договором позики строк, тобто до 23 вересня 2018 року, остання зобов`язувалась сплатити позивачу штраф у розмірі 500% від суми отриманої позики та 3% річних, відповідно до положень ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України. 
Оскільки ОСОБА_2 у визначений договором строк кошти не повернула, на будь-які вимоги позивача щодо повернення боргу не реагувала, вказує ОСОБА_1 , він змушений був за захистом своїх прав звернутися до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області із відповідним позовом та просив постановити судове рішення, яким стягнути із ОСОБА_2 на свою користь борг за договором позики в розмірі 300 доларів США, штраф за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 42090 грн. та 3% річних у розмірі 11 доларів США, а також понесені позивачем судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25 вересня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 – задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в розмірі 300 доларів США та 11 доларів США – 3% річних від суми боргу, а всього 311 доларів США. 
В іншій частині позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 127,13 грн.
Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивоване тим, що наявна в матеріалах справи копія боргової розписки від 8 вересня 2018 року підтверджує факт отримання в борг грошей відповідачкою ОСОБА_2 від позивача ОСОБА_1 в розмірі 300 доларів США. При цьому суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відсутність належних і допустимих доказів належного і своєчасного виконання ОСОБА_2 зобов`язання щодо повернення суми боргу в обумовлений договором позики строк - до 23 вересня 2018 року. Дослідивши надані ОСОБА_2 та її представником докази на підтвердження погашення суми боргу 1-2 жовтня 2018 року шляхом безготівкового перерахунку 300 доларів США в гривневому еквіваленті на картковий рахунок позивача, відкритий в АТ «КБ «Приватбанк», суд першої інстанції прийшов до висновку, що вони не є належними і достатніми доказами факту повернення ОСОБА_2 суми позики ОСОБА_1 . Так, у виписці по особовому рахунку ОСОБА_1 , підготовленій «АТ КБ «Приватбанк» не зазначено прізвище, ім`я та по батькові відправника коштів в сумі 8442,21 грн. 2 жовтня 2018 року на картковий рахунок, відкритий на ім`я позивача у справі – ОСОБА_1 , а також не зазначено призначення такого платежу. Також в підтвердження повернення боргу ОСОБА_2 не надано суду першої інстанції будь-якого розрахункового документа, зокрема банківської квитанції про перерахунок позивачу 300 доларів США в гривневому еквіваленті в рахунок погашення боргу за договором позики.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 09 жовтня 2020 року, ОСОБА_1   вважаючи, що оскаржуване рішення винесене із порушенням норм матеріального і процесуального права, при невідповідності висновків суду дійсним обставинам справи, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25 вересня 2020 року в частині не задоволених позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення із відповідачки штрафу в розмірі 1500 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ становить 42 090,00 грн., та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а також стягнути з ОСОБА_2 судові витрати по справі. В решті із постановленим судом першої інстанції рішенням ОСОБА_1 заперечень не висловив.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга ОСОБА_1 , зокрема, мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не було прийнято до уваги, що укладаючи договір позики, шляхом надання власноручно написаної ОСОБА_2 розписки, у ній було зроблено застереження про збільшення строку позовної давності. ОСОБА_1 вказує на те, що, укладаючи відповідний договір позики, позивач з відповідачкою визначили вищевказане застереження, як істотну умову договору позики, з якої чітко вбачається те, що збільшений строк позовної давності діє саме за цією розпискою, тобто застосовується з підстав, в межах та у випадках, передбачених такою розпискою. Застереження про збільшення строку позовної давності в 10 років має загальний характер , а тому ОСОБА_1 вважає, що вказаний строк застосовується як щодо стягнення основної суми боргу, так і щодо нарахування і стягнення таких санкцій, як штрафна та компенсаційна (до яких належать 3% річних та інфляційні витрати). До штрафної санкції відноситься неустойка у формі штрафу або пені, передбачених договором позики.

Відзив на апеляційну скаргу.
У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов 10 листопада 2020 року , ОСОБА_2 , вважає, що доводи про незаконність та необґрунтованість постановленого судом першої інстанції рішення в оскаржуваній частині, наведені ОСОБА_1 у апеляційній скарзі, є необґрунтованими і такими, що не відповідають вимогам матеріального права та змісту безпосередньо укладеного між сторонами договору позики, виходячи із наступного.
Із договору позики, оформленого розпискою від 8 вересня 2018 року не вбачається конкретно за який вид неустойки сторони договору домовились про збільшення строку позовної давності до 10 років. У зв`язку з цим ОСОБА_2 вважає помилковими та бездоказовими посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що збільшений строк позовної давності в 10 років, має загальний характер і застосовується, зокрема щодо санкцій, передбачених договором позики. Крім того, зазначає, що апелянт помилково вважає як пеню так і штраф санкціями, які відповідно до положень ст.546 ЦК України є видом забезпечення виконання зобов`язання.
З огляду на викладене вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано застосував до даних правовідносин (щодо стягнення штрафу за прострочення виконання грошового зобов`язання у сумі 1500 доларів США, що еквівалентно 42,090,00 грн.) строк позовної давності. Оскільки строк виконання грошового зобов`язання був обумовлений сторонами договору позики до 23 вересня 2018 року, а строк звернення до суду із вимогою про стягнення штрафу, як виду неустойки законом визначено в 1 рік, позивач у свою чергу із відповідною вимогою звернувся до суду лише 10 січня 2020 року, тобто поза межами однорічного строку. Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25 вересня 2020 року – залишити без змін. 

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

09 жовтня 2020 року до Черкаського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 .
Листом Черкаського апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року із Смілянського міськрайонного суду Черкаської області були витребувані матеріали цивільної справи №703/166/20, які 19 жовтня 2020 року надійшли до суду.
Ухвалою від 21 жовтня 2020 року апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без руху у зв`язку з тим, що апелянтом не сплачено судовий збір за подачу апеляційної скарги.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 26 жовтня 2020 року за апеляційною скаргою ОСОБА_1 відкрито апеляційне провадження у даній справі.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 09 листопада 2020 року розгляд апеляційної скарги призначено на 08 грудня 2020 року.

Фактичні обставини справи 

       08 вересня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, згідно умов якого ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 в борг грошові кошти в розмірі 300 доларів США, які зобов`язалась повернути у строк до 23 вересня 2018 року. Крім того, сторони договору позики обумовили наслідки його невиконання, зокрема у випадку не повернення коштів до 23 вересня 2018 року ОСОБА_2 зобов`язалась сплатити штраф в розмірі 500 % від суми отриманої нею позики, а також пеню за кожний день прострочення повернення боргу в розмірі 20%, 3% річних та інфляційні втрати, визначені ст.625 ЦК України. (а.с. 6)
В обумовлений строк відповідачка грошові кошти позивачу не повернула, що і змусило останнього звертатися за захистом порушених прав до суду із відповідним позовом.

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1  не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України). 
Згідно ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як факт його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки (правовий висновок Верховного суду України, викладений у постанові від 12 квітня 2017 року в справі № 6-487цс17).
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2019 року у справі № 465/6864/16-ц (провадження № 61-41819св18) та у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2020 року у справі № 554/445/17 (провадження № 61-14666ск19).
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 
Статтею ст.610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
Разом з тим, ч.ч.1, 2 ст.614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Аналізуючи правову природу спірних правовідносин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що складена ОСОБА_2 розписка підтверджує укладення між сторонами саме договору позики, при досягненні між сторонами згоди щодо всіх його істотних умов, оскільки відбувалась реальна передача позичальникові грошових коштів, зазначених в розписці.
Суд першої інстанції, з висновками якого погоджується й суд апеляційної інстанції, правильно встановив, що ОСОБА_2 не виконала належним чином умов укладеного із ОСОБА_1 договору позики, оформленого розпискою від 08 вересня 2018 року, оскільки у визначений розпискою строк ОСОБА_2 грошові кошти не повернула, і обґрунтовано зазначив про необхідність покладення на боржника обов`язку щодо повернення позивачеві суми позичених коштів, розмір яких складає 300 доларів США, оскільки матеріали справи не містять належних допустимих доказів щодо повернення суми боргу за договором позики.
Як вбачається із змісту договору позики від08 вересня 2018 року, сторони договору обумовили наслідки його невиконання, зокрема у випадку не повернення коштів до 23 вересня 2018 року ОСОБА_2 зобов`язалась сплатити штраф в розмірі 500 % від суми отриманої нею позики, а також пеню за кожний день прострочення повернення боргу в розмірі 20%, 3% річних та інфляційні втрати, визначені ст.625 ЦК України.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення із відповідачки 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, виходячи з наступного.
Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що стягненню з ОСОБА_2 підлягають проценти річних з розрахунку їх розміру, встановленого у ч. 2 ст. 625 ЦК України, а саме - 3% річних від простроченої суми.
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення із відповідачки ОСОБА_2 штрафу в розмірі 42090,00 грн. за прострочення грошового зобов`язання, суд першої інстанції виходив з того, що із зазначеною вимогою ОСОБА_1 звернувся до суду поза межами річного строку позовної давності, визначеного п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України.
Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що умовами договору позики було передбачено збільшений строк позовної давності в 10 років, який має загальний характер і застосовується, як щодо стягнення основної суми боргу, так і щодо нарахування і стягнення санкції (тобто будь-якої санкції), передбаченої договором позики, не спростовують висновки суду першої інстанції щодо застосування строку позовної давності, визначеного ст. 258 ЦК України, виходячи з наступного.
Як вбачається із змісту наявної в матеріалах справи копії боргової розписки від 08 вересня 2018 року, в ній міститься застереження щодо збільшення строку позовної давності до 10 років щодо стягнення заборгованості за розпискою та за нарахування санкції. 
Умовами укладеного між сторонами договору позики передбачена відповідальність позичальника за невиконання своїх зобов`язань щодо не повернення коштів позикодавцю у строк до 23 вересня 2018 року, а саме: штраф в розмірі 500 (п`ятсот) % від суми отриманої позики, пеню за кожний день прострочення повернення боргу в розмірі 20 (двадцяти)% та 3 (три) % річних і інфляційні втрати, визначені ст.625 ЦК України.
Аналізуючи зазначену у борговій розписці домовленість щодо збільшення строку позовної давності, суд не може самостійно визначити конкретний вид санкції щодо якого конкретно виду неустойки (штрафу чи пені) сторонами досягнуто домовленість про збільшення строку позовної давності, у зв`язку із чим суд першої інстанції обґрунтовано застосував щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення із ОСОБА_2  штрафу за прострочення виконання грошового зобов`язання строк позовної давності, прийнявши до уваги заяву відповідачки ОСОБА_2 про застосування наслідків його спливу.
Згідно із положеннями ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності є підставою для відмови у позові.
У відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.                  
Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами, не вбачає.

        Керуючись ст.ст. 258, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд –

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики – залишити без змін.
Судові витрати, понесені у зв`язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції – залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча                   О.В. Карпенко

Судді                 Л.І. Василенко
                                                                       
                                                                       Л.В. Нерушак