УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 683/2947/14-ц
Провадження № 22-ц/4820/1721/20
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
12 листопада 2020 року м. Хмельницький
Хмельницький апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Гринчука Р.С., Грох Л.М., Костенка А.М.
секретар судового засідання – Чебан О.М.,
з участю представника апелянта,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 04 жовтня 2019 року, суддя Андрощук Є.М., у справі за поданням державного виконавця Старокостянтинівського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Шимкович Л.Ю. про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України,

встановив:

У жовтні 2019 року державний виконавець Старокостянтинівського районного відділу державної виконавчої служби Шимкович Л.Ю. звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження  ОСОБА_1  у праві виїзду за межі України в обґрунтування якого вказав, що у Старокостянтинівському районному відділі ДВС на виконанні перебуває виконавче провадження №51350644 щодо виконання виконавчого листа №2/683/36/2015, виданого 26.08.2015 року про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 боргу в розмірі 570266,71 грн. Державним виконавцем 11.01.2018 року та 04.09.2019 року на адресу ОСОБА_1 надсилалися виклики щодо явки для надання пояснень про причини невиконання рішення суду, однак остання не з`явилася, про причини неявки виконавця не повідомила. Вжитими заходами встановлено, що у боржника відсутнє майно, на яке за законом можливо звернути стягнення. Згідно з інформацією, яка надійшла від Державної податкової служби України, Пенсійного фонду України ОСОБА_1 не працює, доходів немає, пенсію не отримує, відкритих рахунків у банківських установах немає. Державною прикордонною службою України листом від 26.09.2019 року державного виконавця повідомлено про те, що ОСОБА_1 неодноразово перетинала державний кордон України. У зв`язку з невиконанням рішення суду вважав, що боржнику належить встановити тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України до виконання нею зобов`язань.
Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 04 жовтня 2019 року подання державного виконавця задоволено. Тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , до виконання зобов`язань, покладених на неї виконавчим листом №2/683/36/2015, виданим 26.08.2015 року про стягнення 570266,71 грн. боргу солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні подання відмовити. На думку апелянта, судом першої інстанції не враховано обставини, які свідчать про відсутність ухилення боржника від виконання судового рішення, зокрема, вказала, що за період її працевлаштування з її заробітної плати здійснювались відрахування на погашення боргу. Після звільнення з роботи вона не мала можливості сплачувати заборгованість за виконавчими документами через складний майновий стан. Вона розірвала шлюб з чоловіком, на її утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей. Крім того, в процесі здійснення виконавчого провадження вона не отримувала від державного виконавця жодних письмових документів, викликів та повідомлень. На думку апелянта, сам факт наявності невиконаних зобов`язань, не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на свободу пересування, вільний вибір місця проживання та права вільно залишати територію України. Вказала, що вона веде з позичальником та стягувачем перемовини щодо добровільного вирішення питання погашення заборгованості. Також зазначила, що вона в березні 2020 року була прийнята на роботу, відтак вважає, що підстав для задоволення подання державного виконавця немає.
В судовому засіданні представник апелянта апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити. 
Представник відділу ДВС в судове засідання не з`явився, в письмовій заяві просив апеляційний суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, підтримавши висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваній ухвалі. 
Заслухавши учасника справи та перевіривши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Встановлено, що на виконанні у Старокостянтинівському районному відділі ДВС перебуває виконавче провадження №51350644 з виконання виконавчого листа №2/683/36/2015, виданого 26.08.2015 року про стягнення 570266,71 грн. боргу солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 
Згідно звітів від 13.01.2017 року №5 та від 11.08.2017 року №41 за місцем роботи ОСОБА_1 у відділі культури, національностей, релігій та туризму Старокостянтинівської РДА за період з липня 2016 року по липень 2017 року здійснено відрахування з її заробітної плати на погашення заборгованості (т. 2, а.с. 95-96).
Згідно з даними Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.04.2019 року у боржника нерухоме майно відсутнє (т. 2, а.с. 89).
Як вбачається з повідомлень Пенсійного фонду України від 05.09.2019 року інформація про останнє місце роботи боржника та отримання нею пенсії відсутня (т. 2, а.с. 84-85).
Відповідно до повідомлення Державної фіскальної служби України від 05.09.2019 року інформація щодо боржника про джерела доходів та номери рахунків, відкритих юридичними особами та/або фізичними особами підприємцями, відсутня (т. 2, а.с. 86-87).
За інформацією Державної міграційної служби України від 27.01.2018 року ОСОБА_1 має паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , виданий 05.04.2017 року (т. 2, а.с. 92).
Згідно з повідомленням Державної прикордонної служби України та довідкою ІС ДП «НАІС» за період з червня 2017 року до серпня 2019 року ОСОБА_1 вісім разів перетинала державний кордон України.
Задовольняючи подання суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , будучи обізнаною про наявність виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №2/683/36/2015, виданого 26.08.2015 року про стягнення з неї 570266,71 грн. боргу, умисно не виконує рішення суду. 
Висновок суду є обґрунтований з огляду на наступне.
Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюються Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» №3857-XII.
Відповідно до вимог ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Пунктом 19 частини 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, виконавець зобов`язаний звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.
Відповідно до ст. 441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду за кордон і в`їзду в Україну громадян України» громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, в разі якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням - до виконання зобов`язань.
Враховуючи, що відповідно до ст. 441 ЦПК України подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного (приватного) виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування факту ухилення боржника від виконання судового рішення.
Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 достовірно відомо про здійснення державним виконавцем виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду, в якому вона є боржником, що, зокрема, підтверджується копіями наданих звітів про здійснені відрахування із заробітної плати за місцем роботи боржника (т.2, а.с. 95-96).
Майна, яке б належало боржнику, і на яке можливо звернути стягнення в порядку виконання судового рішення в процесі виконавчого провадження виявлено не було. 
При цьому та обставина, що боржник має можливість періодично виїжджати за межі України, що, в свою чергу, вимагає від неї проведення відповідних фінансових витрат, свідчить про те, що ОСОБА_1 не вчиняє достатніх дій з метою повного виконання рішення суду та сплати визначеної судом суми, ухиляючись таким чином від виконання судового рішення. В той же час необхідно врахувати досить значний період перебування за межами України ОСОБА_1 . Зокрема, як вбачається з інформаційного повідомлення ДПС України, апелянт виїхала з території України 09.06.2017 року, в`їхала на територію України 27.08.2017 року, виїхала з території України 21.09.2017 року, в`їхала на територію України 20.05.2019 року (а.с. 81, т. 2). 
Посилання апелянта на її працевлаштування в березні 2020 року, після ухвалення оскаржуваного судового рішення та наявність на її утриманні двох неповнолітніх дітей обґрунтованість висновків суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Суд першої інстанції при вирішенні спірного питання в повному обсязі встановив обставини справи та надав їм належну правову оцінку, ухваливши судове рішення, яке відповідає вимогам закону, у зв`язку з чим підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 04 жовтня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складено 16 листопада 2020 року.

Судді:                                                                Р.С. Гринчук

                                                                       Л.М. Грох 

                                                                       А.М. Костенко