Справа № 127/19387/19                                                                
Провадження № 22-ц/801/1734/2020
Категорія: 39
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Стадник І. М.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
Іменем України

27 жовтня 2020 року	  	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,
суддів: Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В.,
з участю секретаря судового засідання Безрученко Н.Р.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2
апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Кудельського Андрія Анатолійовича
на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 липня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Вохмінової О.С., повний текст якого складений 24 липня 2020 року
в справі № 127/19387/19
за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (позивач)
до ОСОБА_1 (відповідач)
про стягнення боргу, 

встановив:
Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу, в обґрунтування якого посилалось на те, що 11.12.2007 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № VIW3GI0000002261, за умовами до якого останній отримав кредит на придбання квартири в сумі 212 000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15 % на рік, а також інших платежів в порядку і на умовах, визначених договором, та з кінцевим терміном повернення - 11.12.2021. 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за даним кредитним договором, 11.12.2007 між банком та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки VIW3GІ0000002261, відповідно до якого позичальник передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . 
В порушення умов кредитного договору ОСОБА_1 припинив виконувати свої зобов`язання, а тому в 2011 році банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. 
04.07.2011 року Ленінським райсудом м. Вінниці ухвалене заочне рішення №2?2604/11, відповідно до якого в рахунок погашення заборгованості в сумі 192 239,20 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» від імені ОСОБА_1 
15.01.2016 ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі вказаного судового рішення продав предмет іпотеки ТОВ «Естейт Селлінг» відповідно до договору № 336, а кошти від реалізації були спрямовані на погашення всієї заборгованості. 
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28.04.2016 заочне рішення від 04.07.2011 у справі № 2-2604/11 було скасоване, а справа призначена до розгляду в загальному порядку. Оскільки на момент розгляду справи після скасування заочного рішення у ОСОБА_1 була відсутня заборгованість по кредиту, а відтак і відсутній предмет спору, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25.10.2017 позов ПАТ КБ «ПриватБанк» у справі № 127/2-2604/11 про звернення стягнення на предмет іпотеки був залишений без розгляду. 
В 2016 році ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом № 127/9227/16-ц до ПАТ «КБ «ПриватБанк», ТОВ «Естейт Селлінг» про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 15.01.2016 і постановою Верховного Суду від 03.04.2019 позов задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Крім того, 24.01.2019 року Вінницьким апеляційним судом ухвалене рішення про задоволення позову ОСОБА_1 до ПАТ «КБ «ПриватБанк», третя особа без самостійних вимог - ТОВ «Естейт Селлінг» і витребувано майно - квартира АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ПАТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 . 
Отже, зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором від 11.12.2007 залишається невиконаним, оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки було скасоване, визнаний недійсним договір купівлі-продажу квартири від 15.01.2016 та витребувана квартира, за рахунок якої була погашена заборгованість, на користь ОСОБА_1 .
Станом на 10.07.2019 заборгованість за договором складається з: 162 592,44 грн. - заборгованості за тілом кредиту; 62 646,14 грн. - заборгованості за відсотками, нарахованими до 21.01.2013 року; 46 128,58 грн. - 3% річних за період з 22.03.2013 року до 10.07.2019 року, 9 402,49 грн. - пені до 21.01.2013 року. Основна сума боргу по сплаті тіла кредиту із відсотками, з урахуванням індексу інфляції, становить 588 638,50 грн. 
За таких обставин позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № VIW3GI0000002261 від 11.12.2007, яка станом на 10.07.2019 року становить 266 179,55 грн, з яких: 162 592,44 грн - заборгованість за тілом кредиту; 62 646,14 грн - заборгованість за відсотками; 9 402,49 грн- заборгованість за пенею; 31 538,48 грн. - 3% річних (а.с. 50-55).
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 липня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № VIW3GI0000002261 від 11.12.2007 станом на 10.07.2019 року в сумі 206 805,20 грн та судові витрати: судовий збір в сумі 3 101,92 коп. 
Не погодившись із судовим рішенням, відповідач ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Кудельського А.А., подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність його висновків дійсним обставинам справи, просив скасувати рішення та ухвали нове про відмову в задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що у даній справі відсутній предмет спору, оскільки на думку апелянта, заборгованість погашена за рахунок коштів від реалізації іпотечного майна. Крім того, вважає, що позов поданий банком після спливу строку позовної давності.
Позивач АТ КБ «Приватбанк» відзив на апеляційну скаргу не подало. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції - частина 3 статті 360 ЦПК України.
В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Кудельський А.А. вимоги апеляційної скарги підтримав на умовах, викладених у ній, і просив задовольнити.
Представник позивача - адвокат Рой В.Л. проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.
Апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з таких підстав.
Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися за засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до укладеного 11.12.2007 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредитного договору № VIW3GI0000002261 банк надав ОСОБА_1 кредит в сумі 212 000 грн на строк до 11.12.2021 на придбання квартири зі сплатою відсотків за користування кредитом в сумі 15% річних. 
За умовами кредитного договору (до п. 2.4, 5.3.2) погашення кредиту та відсотків здійснюється щомісяця до 11 числа шляхом сплати ануїтетного платежу в сумі 3 055,06 грн. 
Позичальник зобов`язався повернути суму кредиту та сплатити проценти, в разі неналежного виконання умов договору - штрафи та пеню відповідно умов договору (п. п. 5.3.2, 6.2- 6.6 договору). 
11.12.2007 між банком та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки, згідно з яким іпотекодавець передав в іпотеку нерухоме майно: квартиру, загальною площею 45,80 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала йому на підставі договору купівлі-продажу від 11.12.2007.
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 04.07.2011 звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем (а.с. 58-60). 
15.01.2016 ПАТ КБ «ПриватБанк» від імені ОСОБА_1 продало квартиру ТОВ «Естейт Селлінг» за 357 804 грн, про що був укладений договір, посвідчений нотаріусом за № 336, у зв`язку з чим 10.09.2018 банком видано довідку про те, що станом на 10.09.2018 заборгованість ОСОБА_1 по кредиту за договором № VIW3GI0000002261 від 11.12.2007 погашена за рахунок коштів від продажу предмета іпотеки (а.с. 96). 
15.01.2016 ТОВ «Естейт Селлінг» передало дану квартиру в іпотеку ПАТ КБ «ПриватБанк», яка в подальшому перейшла у власність ПАТ КБ «ПриватБанк» як іпотекодержателя на підставі рішення державного реєстратора від 10.08.2016 року в зв`язку з невиконанням умов кредитного договору позичальником - ТОВ «Естейт Селлінг» (а.с. 90-92).
Разом з тим, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28.04.2016 заочне рішення Ленінського райсуду м. Вінниці від 04.07.2011 у справі № 2-2604/11 скасоване.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25.10.2017 позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки залишений без розгляду.
В квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Естейт Селлінг», третя особа без самостійних вимог - ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу. За наслідками розгляду цього позову постановою Верховного Суду від 03.04.2019 задоволено вимоги ОСОБА_1 та визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 15.01.2016 між ПАТ КБ «ПриватБанк» від імені ОСОБА_1 та ТОВ «Естейт Селлінг», посвідчений нотаріусом за № 336.
Крім того, постановою Вінницького апеляційного суду від 24.01.2019 витребувано з чужого незаконного володіння АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .
Разом з тим, станом на день розгляду даної справи право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за ПАТ КБ «ПриватБанк». 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню сума заборгованості за тілом кредиту - 162 592,44 грн, проценти за користування кредитом, що нараховані станом на 27.04.2011 в сумі 26 801,73 грн, пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання станом на 27.04.2011 в сумі 2 845,03 грн, а також 3 % річних за період з 15.07.2016 до 10.07.2019 в сумі 14 566 грн, всього 206 805,20 грн. 
Так, відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Положеннями ст. 611 цього Кодексу визначено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. 
Згідно ст. 1054 ч. 1 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. 
Право позикодавця вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України, в разі невиконання позичальником обов`язків, встановлених договором позики, визначене ст. 1052 ЦК України. 
Виконання зобов`язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ст. 546 ЦК України). 
В зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору АТ КБ «ПриватБанк» використало право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилась несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України і в 2011 році звернулось до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, таким чином на власний розсуд змінило умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Рішенням Ленінського райсуду м. Вінниці від 04.07.2011 року була підтверджена заборгованість по кредиту станом на 24.07.2011 року в сумі 162 592,44 грн., яка складається з: заборгованості по тілу кредиту - 162 592,44 грн., заборгованості по процентах - 26 801,73 грн. і пені за несвоєчасне виконання зобов`язань - 2 845,03 грн. 
В зв`язку з пред`явленням вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі ст. 1050 ЦК України, АТ КБ «ПриватБанк» втратило право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також неустойку. Разом з тим, права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 
При цьому суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04.07.2018 року (справа № 14-154цс18). 
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що заборгованість відповідача перед банком погашена за рахунок коштів від реалізації іпотечного майна, а відтак і відсутній предмет спору.
Так, формальна реєстрація за АТ КБ «ПриватБанк» права власності на квартиру АДРЕСА_1 за наявності судових рішень про визнання недійсним договору купівлі-продажу та про витребування від АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 квартири, не є підставою вважати, що зобов`язання за кредитним договором виконане повністю.
Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. А відтак зобов`язання за кредитним договором від 11.12.2007 не є виконаними і фактично заборгованість за рахунок предмета іпотеки не погашена. 
Судом першої інстанції також зроблено вірний висновок щодо строку позовної давності.
Главою 19 ЦК України визначено строк, в межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. 
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. 
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦК України).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). 
Проте якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України).
Позивач звернувся за захистом свого права в 2011 році і 15.01.2016 року на виконання рішення суду, що набрало законної сили, здійснив реалізацію іпотечного майна в рахунок погашення боргу. 
Відтак банк вважав, що зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором від 11.12.2007 виконане і повне погашення заборгованості відбулось за рахунок коштів від реалізації іпотечного майна, про що видав довідку від 10.09.2018 року. 
Таким чином, в межах загального строку позовної давності АТ КБ «ПриватБанк» вчинило дії щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, внаслідок чого підставно вважало, що з 15.01.2016 року припинився як обов`язок позичальника, так і право вимоги кредитора.
Оскільки постановою Верховного Суду від 03.04.2019 року договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за позовом ОСОБА_1 визнаний недійсним, а недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов`язані з його недійсністю, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що зобов`язання за кредитним договором від 11.12.2007 року не є виконаним і фактично заборгованість за рахунок предмета іпотеки не погашена.
Вказані обставини, крім того, свідчать про вжиття позивачем передбачених законом і договором заходів зі стягнення заборгованості, а так само використання відповідачем засобів правового захисту в тих випадках, коли стягнення відбувалося з порушенням його прав як боржника чи іпотекодавця. 
В практиці ЄСПЛ позовна давність розглядається як така, що тісно пов`язана з принципом правової визначеності, який, у свою чергу є одним із фундаментальних аспектів верховенства права. ЄСПЛ неодноразово вказував на призначення позовної давності, пов`язуючи його із необхідністю забезпечити правову визначеність. Як зазначає ЄСПЛ, строки позовної давності «слугують декільком важливим цілям, зокрема вони забезпечують правову визначеність і остаточність, захищають потенційних відповідачів від задавнених вимог, яким було б важко протистояти, і запобігають несправедливості, що могла б виникати, якби суди мусили ухвалювати рішення стосовно подій, які мали місце в далекому минулому, і на підставі доказів, які вже могли б стати ненадійними й неповними з плином часу» (Справа «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», п. 51).
Хоча судові спори, що виникли із кредитних правовідносин між сторонами, тривають вже 9 років, не можна стверджувати, що вимоги позивача у цій справі є «задавненими», оскільки такі спори були ініційовані як банком, так і боржником, а для доведення пізніших вимог використовуються докази, що вже були предметом перевірки і оцінки судом значно раніше.
Відтак обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що позовна давність пропущена банком з поважних причин, а порушене право підлягає захисту в спосіб, про яких просить позивач. 
Таким чином, суд першої інстанції з урахуванням наведених норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином оцінивши докази, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.
Зазначене відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, Суд, -

постановив:
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Кудельського Андрія Анатолійовича залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 липня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 28.10.2020

Головуючий                                                        І.М. Стадник 
       
Судді                                                                Ю.Б. Войтко
       
                                                                       І.В. Міхасішин