У х в а л а
        
30 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 521/343/19
 
провадження № 61-13489ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., 
 
розглянув касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ЕДЕЛЬВЕЙС ПЛЕС» на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від  06  серпня 2020 року у справі за  позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ЕДЕЛЬВЕЙС ПЛЕС» про стягнення заборгованості,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ЕДЕЛЬВЕЙС ПЛЕС» (далі - ТОВ «ЕДЕЛЬВЕЙС ПЛЕС») про стягнення заборгованості за інвестиційним договором.
Свій позов обґрунтувала тим, що 12 грудня 2005 року між ТОВ «ЕДЕЛЬВЕЙС ПЛЕС» та ОСОБА_1 було укладено інвестиційний договір про передачу майнових прав на житлову квартиру.
Зазначала, що нею належним чином виконано зобов`язання за цим договором про передачу майнових прав на житлову квартиру а саме сплачено визначену додатковою угодою суму договору. 
Вказувала, що відповідач не виконує свої зобов`язання по інвестиційному договору зокрема щодо відшкодування позивачу різниці вартості між проектною та фактичною площею новозбудованого майна (квартири).
Як вказувала позивач, що вона неодноразово зверталася до відповідача з  цією вимогою виконати умови договору, проте станом на дату подання позовної заяви відповідачем не було вжито заходів щодо врегулювання даного спору, у зв`язку з чим вона змушена була звернутися з цим позовом до суду.
Враховуючи викладене, просила стягнути з ТОВ «ЕДЕЛЬВЕЙС ПЛЕС» на свою користь заборгованість за інвестиційним договором у розмірі 34 970 грн 27 коп. та судові витрати, а саме: зі сплати судового збору у розмірі 704 грн 80 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 5 тис. грн.
 
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від  06  серпня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ТОВ «ЕДЕЛЬВЕЙС ПЛЕС» на користь ОСОБА_1 суму сплачених нею на користь ТОВ «ЕДЕЛЬВЕЙС ПЛЕС» грошових коштів у розмірі 34 970 грн 27 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач належним чином виконав свої зобов`язання по інвестиційному договору про передачу майнових прав на житлову квартиру, проте відповідач не виконав свої обов`язки, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню зазначена сума.
 
08 вересня 2020 року ТОВ «ЕДЕЛЬВЕЙС ПЛЕС» подало до Верховного Суду засобами поштового зв`язку касаційну скаргу, що надійшла 10 вересня 2020 року, в  якій, з урахуванням доповнення касаційної скарги, заявник просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від  06  серпня 2020 року скасувати й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
 
Так відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України                             не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Станом на 01 січня 2020 року прожитковий мінімум для працездатних осіб був установлений у розмірі 2 102 грн.
 
Предметом позову у цій справі є майнова вимога про стягнення заборгованості у розмірі 34 970 грн 27 коп. та судових витрат, відтак, станом на 01 січня 2020 року вказана сума не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн*100=210 200 грн), тому у розумінні ЦПК України ця справа є малозначною. 
 
Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.
 
Касаційна скарга та додані матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
 
Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на  визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України поширюються й на касаційне провадження.
 
Згідно з положеннями частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № В (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року,   § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).
 
При цьому застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).
 
Однією із основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункти 8, 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).
 
ТОВ «ЕДЕЛЬВЕЙС ПЛЕС» реалізувало своє право на апеляційний перегляд цієї справи.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України.
 
З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, не зазначивши, при цьому, обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.
 
Разом з тим, не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою товариства з  обмеженою відповідальністю «ЕДЕЛЬВЕЙС ПЛЕС» на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від  06  серпня 2020 року у справі за  позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ЕДЕЛЬВЕЙС ПЛЕС» про стягнення заборгованості відмовити.
 
Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріали надіслати заявнику.
 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                        О. М. Осіян

 
                                                                                                   О. В. Білоконь

 
                                                                                                                 Н. Ю. Сакара