Номер провадження: 22-ц/813/1433/20 
Номер справи місцевого суду: 523/8390/17
Головуючий у першій інстанції Бузовський В. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.12.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: 

головуючого судді: Драгомерецького М.М.
суддів колегії: Громіка Р.Д., 
Дрішлюка А.І.,
при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянувши у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Симоконь Ольги Василівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі та поділ майна, –

В С Т А Н О В И В:

13 червня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив розірвати шлюб зареєстрований 12 листопада 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Суворовському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис №1667, та в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності в рівних частках по 1/2 частині за кожним на: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 48.8 кв. м., житловою площею 27,2 кв. м.; нежиле приміщення №69-а в будинку АДРЕСА_2 (№ НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) – об`єкт інвестування за договором №8 про інвестування будівництва житлового будинку від 30 жовтня 2014 року, укладеним між ОСОБА_2 та ВП «Будівельне управління №463 ТВД «Чорноморгідрострой», припинивши право спільної сумісної власності подружжя, після збільшення позовних вимог просив встановити факт проживання чоловіка і жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 з 01 січня 2006 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 , визнати за ним право власності на нежиле приміщення № НОМЕР_2 в будинку АДРЕСА_2 (№ НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ), загальною площею 51.5 кв. м. – об`єкт інвестування за договором №8 про інвестування будівництва житлового будинку від 30 жовтня 2014 року, укладеним між ОСОБА_2 та ВП «Будівельне управління №463 ТВД «Чорноморгідрострой», припинивши право спільної сумісної власності за ОСОБА_2 , визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 48.8 кв. м., житловою площею 27,2 кв.м., припинивши право спільної сумісної власності за ОСОБА_1 ..
Позивач ОСОБА_1 у 2005 році після встановлення гарних особистих відносин з ОСОБА_2 , та її сином від першого шлюбу, стали жити разом, вести спільне господарство у гуртожитку по АДРЕСА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_4 у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народився син ОСОБА_4 (т. 1, а.с. 17). Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано 12 листопада 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Суворовському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції (т. 1, а.с. 16). ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до 2009 року працювали на продовольчому ринку «7-й км.», потім спробували зайнятися швацьким бізнесом, але невдало, з 2009 року  ОСОБА_1 став працювати матросом, в останній період ОСОБА_1 працює мотористом за строковими контрактами на морських суднах (т. 1, а.с. 18). ОСОБА_2 останній час не працювала, матеріально сім`ю забезпечував ОСОБА_1 , також ОСОБА_1 вважає, що власними коштами, своїми трудовими і власними зусиллями значно покращив майновий стан сім`ї, так як весь свій заробіток за контрактами віддавав ОСОБА_2 , а з 2012 року ОСОБА_2 отримувала заробітну плату ОСОБА_1 на банківський рахунок відповідно до довідки АТ «УкрСиббанк» (т. 1, а.с. 57). У 2012 році  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали приміщення (технічний поверх) у будинку АДРЕСА_5 , переобладнали зазначене приміщення та зробили двокімнатну квартиру АДРЕСА_6 , яка зареєстрована на ім&apos;я ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 14), в якій мешкали однією сім`єю, як стверджує ОСОБА_1 квартира АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за ОСОБА_5 (після реєстрації шлюбу – ОСОБА_6 ) (т. 1, а.с. 16) Т.В., є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , 30 жовтня 2014 року між ОСОБА_2 та ВП «Будівельне управління №463 ТВД «Чорноморгідрострой» був укладений договір №8 (т. 1, а.с. 15), про інвестування будівництва житлового будинку АДРЕСА_7 , за яким ОСОБА_2 здійснила інвестування грошових коштів у розмірі 255 950,00 грн. в будівництво вказаного житлового будинку, а саме – нежитлового приміщення №69-а, загальною площею 51,19 кв.м., що розташовано на технічному поверсі. ОСОБА_1 стверджує, що первісний внесок був здійснений за рахунок сімейних заощаджень, залишок коштів на інвестиційні внески. ОСОБА_1 надсилав кошти на рахунок ОСОБА_2 , за час праці на суднах за контрактами.
Відповідачка ОСОБА_2 заперечувала проти позову та просила суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що вона з ОСОБА_1 однією сім&apos;єю не проживала, та не вела спільного господарства. ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 народила сина – ОСОБА_7 відповідно до витягу від 12 вересня 2017 року, виданого Суворовським відділом ДРАЦС ГТУЮ в Одеській області (т. 1, а.с. 61). ОСОБА_1 не визнавав себе батьком, з цього приводу він не був записаний у першому свідоцтві про народження батьком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 01 вересня 2006 року по ІНФОРМАЦІЯ_6   ОСОБА_2 отримувала допомогу, як одинока матір на сина (т. 1, а.с. 60). ОСОБА_2 стверджує, що до та після народження сина ОСОБА_7 не проживали з ОСОБА_1 однією сім`єю, та вони не вели спільного господарства. ОСОБА_2 разом із своїми синами ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , (т. 1, а.с. 46), та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , (т. 1, а.с. 61) мешкали у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_4 . Син ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , заперечував проти проживання разом з ОСОБА_1 , так як ОСОБА_1 не бажав одружуватися з ОСОБА_2 .. Починаючи з лютого 2006 року, син ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , став працювати за контрактами за кордоном на іноземних суднах на посаді 4-го, а потім 3-го механіка (т. 1, а.с. 47-48). У 2007 році син ОСОБА_2 , ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_7 запропонував придбати для родини квартиру, з цією метою 12 квітня 2007 року  ОСОБА_2 уклала договір з ВАТ «Чорноморгідробуд» про інвестування будівництва житлового об`єкту – 8-ми секційний 9-ти поверхового будинку АДРЕСА_8 , секції 7 (будівельна адреса) та згідно Правил Фонду фінансування будівництва виду А «Котовського-34» передав у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_9 (т. 1, а.с. 49), вартість об`єкта інвестування становила 233 885,00 грн., як стверджує ОСОБА_2 дану суму інвестування син ОСОБА_2 , ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_7 поетапно сплатив. Згідно акту-передачі від 18.02.2011р. ОСОБА_2 була передана у власність квартира АДРЕСА_9 (т. 1, а.с. 49). 18.05.2011р. виконком Одеської міської ради видав ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на цю квартиру, яке було зареєстроване в КП «ОМБТІ» та РОН» в книзі: 775пр-59, номер запису: 3809, реєстраційний номер в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно 33681377. ОСОБА_2 та її син ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_7 на час передачі квартира АДРЕСА_9 ,  не мали матеріальної можливості зробити капітальний ремонт у квартирі, тому ОСОБА_2 та її син ОСОБА_8 вирішили дану квартиру продати і придбати для себе квартиру меншого розміру для того, щоб вистачило коштів на капітальний ремонт. 08 травня 2011 року  ОСОБА_2 продала ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_10 , за 234 000,00 грн. відповідно до договору купівлі-продажу за реєстровим номером №5-1160, посвідченого Одеською державною нотаріальною конторою (т. 1, а.с. 50). 08 червня 2011 року  ОСОБА_2 передала ВАТ «Чорноморгідробуд» 144 102,00 грн. за квартиру, яка знаходиться на технічному поверсі № НОМЕР_3 у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 40,8 кв.м., відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру №120 (т. 1, а.с. 51). 04 лютого 2013 року  ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 53). 12 листопада 2013 року. ОСОБА_2 уклала шлюб з ОСОБА_1 , відповідно до свідоцтва про шлюб засвідченого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Суворовському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції (т. 1, а.с. 16), з метою щоб її син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , мав батька. 28 серпня 2014 року  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 отримали повторне свідоцтво про народження, у якому ОСОБА_1 записаний як батько ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , прізвище якого змінено на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , (т. 1, а.с. 17), після чого ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вирішили придбати для їх спільного сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , квартиру, з цією метою 30 жовтня 2014 року  ОСОБА_2 уклала договір №8 про інвестування в будівництво житлового будинку АДРЕСА_7 , згідно цього договору ОСОБА_2 зобов`язалась винести 255 950, 00 грн. за нежиле приміщення на технічному поверсі №69-а загальною площею 51,5 кв.м., ОСОБА_2 та ОСОБА_1 внесли кошти у розмірі 255 950, 00 грн. за зазначене приміщення.
На думку ОСОБА_2 , звернення ОСОБА_1 до суду із позовом про визнання за ним права власності на нежитлове приміщення №69-а в будинку АДРЕСА_5 (№ НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) загальною площею 51,5 кв.м. – об`єкт інвестування за договором №8 про інвестування будівництва житлового будинку від 30 жовтня 2014 року, укладеним між ОСОБА_2 та ВП «Будівельне управління №463 ТВД «Чорноморгідрострой» є незаконним, так яка у зазначеного приміщення відсутня державна реєстрація.
Таким чином, ОСОБА_2 вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими з зазначених обставин ОСОБА_2 , та просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Адвокати Симоконь Ольга Василівна, Комаровський Максим Вікторович в інтересах позивача ОСОБА_1  у судовому засіданні позовну заяву підтримали та просили її задовольнити з правових підстав, викладених у позовній заяві.
Адвокат Меркулова Валентина Анатоліївна в інтересах відповідача ОСОБА_2 заперечувала проти позовних вимог та просила відмовити у їх задоволенні.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поділ майна задоволено частково. Суд визнав за ОСОБА_1 майнові права на 1/2 частину нежитлового приміщення №69-а в будинку АДРЕСА_5 (№ НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ), загальною площею 51,5 кв.м., – об`єкт інвестування за договором №8 про інвестування будівництва житлового будинку від 30 жовтня 2014 року, укладеним між ОСОБА_2 та ВП «Будівельне управління №463 ТВД «Чорноморгідрострой», визнав за ОСОБА_2 , майнові права на 1/2 частину нежитлового приміщення АДРЕСА_11 (№ НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ), загальною площею 51,5 кв.м., – об`єкт інвестування за договором №8 про інвестування будівництва житлового будинку від 30 жовтня 2014 року, укладеним  між ОСОБА_2 та ВП «Будівельне управління №463 ТВД «Чорноморгідрострой».
В частині вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, визнання права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 – відмовлено.
У апеляційній скарзі адвокат Симоконь Ольги Василівни в інтересах ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, обставини, які суд визнав встановленими, не доведені та порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Розгляд справи призначено на 16 грудня 2020 року, однак відповідно до розпорядження голови Одеського апеляційного суду про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року №12, у зв`язку з ускладненням епідеміологічної ситуації в м. Одесі та із підтвердженням у працівників Одеського апеляційного суду діагнозу COVID-19, з метою запобігання поширенню захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, серед співробітників та відвідувачів Одеського апеляційного суду та забезпечення безпечних умов праці працівникам суду тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки: помаранчевий або червоний, зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань. 
14 грудня 2020 року від адвоката Комаровського М.В., що діє в інтересах ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги. 
Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
При цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим  розглянути справу за відсутності її учасників.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 28 грудня 2020 року. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у апеляційні скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За змістом статей 15, 16 ЦК України, особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.
Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Згідно зі статті 60, частини першої статті 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.  
Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
Відповідно до частини другої статті 70 ЦК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Згідно із частини 2  статті 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.
Відповідно до статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Судом першої інстанції встановлено, що  ІНФОРМАЦІЯ_4 у сторін по справі народився син ОСОБА_7 , відповідно до витягу від 12.09.2017р., виданого Суворовським відділом ДРАЦС ГТУЮ в Одеській області (т. 1, а.с. 61). 
Позивач ОСОБА_1 не визнавав себе його батьком й не був записаний у першому свідоцтві про народження дитини батьком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 01 вересня 2006 року по 31 липня 2014 року відповідачка ОСОБА_2 отримувала допомогу, як одинока матір на сина  ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , (т. 1, а.с. 60).
12 листопада 2013 року сторони по справі зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Суворовському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції  (т. 1, а.с. 16).
28 серпня 2014 року сторони у справі отримали повторне свідоцтво про народження, у якому позивач ОСОБА_1 записаний як батько ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , прізвище якого змінено на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , (т. 1, а.с. 17).
 
Відповідачка ОСОБА_2 разом зі своїми синами ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , (т.1, а.с. 46), та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , (т. 1, а.с. 61) мешкали у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_4 .
Починаючи з лютого 2006 року, син відповідачки ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , став працювати за контрактами за кордоном на іноземних суднах на посаді 4-го, а потім 3-го механіка (т. 1, а.с. 47-48).
У 2007 році син відповідачки ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , запропонував придбати для родини квартиру, з цією метою 12 квітня 2007 року відповідачка ОСОБА_2 уклала договір з ВАТ «Чорноморгідробуд» про інвестування будівництва житлового об`єкту – 8-ми секційний 9-ти поверховий будинок АДРЕСА_12 (будівельна адреса) та згідно Правил Фонду фінансування будівництва виду А «Котовського-34» передало їй у власність квартиру АДРЕСА_9 (т. 1, а.с. 49), вартість об`єкта інвестування становила 233 885,00 грн..
Згідно акту-передачі від 18 лютого 2011 року відповідачці ОСОБА_2 була передана у власність квартира АДРЕСА_9 (т. 1, а.с. 49) й 18.05.2011р. виконком Одеської міської ради видав їй свідоцтво про право власності на цю квартиру, яке було зареєстроване в КП «ОМБТІ» та РОН» в книзі: 775пр- 59, номер запису: 3809, реєстраційний номер в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно  33681377. 
Відповідачка ОСОБА_2 та її син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , на час передачі квартири АДРЕСА_9 , не мали матеріальної можливості зробити капітальний ремонт у квартирі, тому вирішили цю квартиру продати і придбати для себе квартиру меншого розміру, щоб вистачило коштів на капітальний ремонт. 
08 травня 2011 року відповідачка ОСОБА_2 продала ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_10 , за 234 000,00 грн. за договором купівлі-продажу за реєстровим номером №5-1160, посвідченим Одеською державною нотаріальною конторою (т. 1, а.с. 50). 
08 червня 2011 року відповідачка передала ВАТ «Чорноморгідробуд» 144 102,00 грн. за квартиру, яка знаходиться на технічному поверсі № НОМЕР_3 у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 40,8 кв.м., відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру №120 (т. 1, а.с. 51)  й  04 лютого 2013 року отримала свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 53). 
З 2009 року позивач ОСОБА_1 став працювати матросом, в останній період він працює мотористом за строковими контрактами на морських суднах (т. 1, а.с. 18).
Сторони у справі вирішили придбати для їх спільного сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , квартиру, з цією метою 30 жовтня 2014 року відповідачка ОСОБА_2 уклала договір №8 про інвестування в будівництво житлового будинку АДРЕСА_7 , за яким вона зобов`язалась винести 255 950, 00 грн. за нежиле приміщення на технічному поверсі №69-а загальною площею 51,5 кв.м., та вони внесли кошти у розмірі 255 950, 00 грн. за зазначене приміщення.
Свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 допитані за ініціативою позивача в судовому засіданні 04 грудня 2018 року, засвідчили, що кілька разів бачили ОСОБА_2 та ОСОБА_1 разом, але факт проживання однією сім`єю не підтвердили, також суд приймає до уваги свідчення свідка  ОСОБА_12 , допитаної за ініціативою відповідача, в судовому засіданні 02 грудня 2018 року, яка стверджувала, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ніколи однією сім`єю не проживали.
З пояснень свідків у судовому засіданні, як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача, судом не встановлено ознак спільного проживання однією сім`єю, за яким: чоловік та жінка проживають разом, ведуть спільне господарство, мають єдиний бюджет, не встановлено того, що вони планували своє життя, обговорювали питання фінансового та побутового характеру.
Встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачу необхідно для врегулювання питання щодо спільного майна, набутого під час проживання без реєстрації шлюбу.
На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
За нормами матеріального права для визнання майна спільною сумісною власністю фактичного подружжя необхідно довести факт проживання позивача та відповідачки однією сім`єю без шлюбу та факт придбання спірного майна в період проживання сторін однією сім`єю.
Верховний Суд у постанові від 14.02.2018р. у справі №129/2115/15-ц, зазначив, що «при застосуванні статті 74 СК України, слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.»
Суду не надано документальних доказів, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі, тощо. Позивачем не надано допустимих доказів про придбання спірного майна внаслідок спільної праці та внаслідок проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно. Жодними доказами по справі не підтверджується наявність між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Показання свідків з боку позивача та відповідача на думку суду, є неконкретними, суперечливими та не підтверджують факт відносин, притаманних подружжю, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..
Періодичне спілкування позивача з відповідачкою також не може бути свідченням факту проживання сторін по справі однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу в розумінні  ст. 74 СК без наявності  інших  ознак  сім`ї.
За таких підстав, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що в судовому засіданні не знайшло підтвердження факту спільного сумісного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі з 01 січня 2006 року по 12 листопада 2013 року, тому позовні вимоги   ОСОБА_1 в частині визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі задоволенню не підлягають.
Що до позовної вимоги позивача про визнання права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , то зазначена квартира була придбана до реєстрації шлюбу між позивачем та відповідачкою, на особисті кошти відповідачки, з приводу чого 04 лютого 2013 року  ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , а отже зазначена квартира є особистою власністю позивачки, та додаткового визнання права власності за рішенням суду не потребує.
Задовольняючи позовні вимоги в частині поділу майна, суд першої інстанції правильно виходив з того, що, оскільки договір №8 (т. 1, а.с. 15), про інвестування будівництва житлового будинку АДРЕСА_7 , був укладений ОСОБА_2 за час перебування сторін у справі у шлюбі. За час перебування у шлюбі сторони внесли кошти у розмірі 255 950, 00 грн. за нежитлове приміщення №69-а в будинку АДРЕСА_5 (№ НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ), загальною площею 51,5 кв.м., – об`єкт інвестування за договором №8 про інвестування будівництва житлового будинку від 30 жовтня 2014 року, укладеним між ОСОБА_2 та ВП «Будівельне управління №463 ТВД «Чорноморгідрострой» належали їй на праві особистої власності. За чинним законодавством набуття у власність майна одним із подружжя презумює набуття спільної власності і за іншим із подружжя, одже  ОСОБА_2 не надала жодного доказу, що кошти надані на придбання нежитлового приміщення АДРЕСА_11 (№ НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ), загальною площею 51,5 кв.м., – об`єкт інвестування за договором №8 про інвестування будівництва житлового будинку від 30 жовтня 2014 року, укладеним між ОСОБА_2 та ВП «Будівельне управління №463 ТВД «Чорноморгідрострой» належали їй на праві особистої власності. Суд не прийняв до уваги твердження відповідачки щодо неможливості та не законності поділу зазначено майна, так як у зазначеного приміщення відсутня державна реєстрація.
З моменту набуття позивачем та відповідачем права спільної сумісної власності на нежитлове приміщення №69-а в будинку АДРЕСА_5 (№ НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) загальною площею 51,5 кв.м. – об`єкт інвестування за договором №8 про інвестування будівництва житлового будинку від 30 жовтня 2014 року, укладеним між ОСОБА_2 та ВП «Будівельне управління №463 ТВД «Чорноморгідрострой», сторони мають право лише за взаємною згодою володіти та користуватися спільним майном, і за жодних правових підстав не мають права вчиняти дій, які б не були узгоджені обома співвласниками.
З метою захисту майнових прав позивача, суд вважав за можливе здійснити поділ майнових прав сторін у справі на нежитлове приміщення №69-а в будинку АДРЕСА_5 (№ НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) загальною площею 51,5 кв.м. – об`єкт інвестування за договором №8 про інвестування будівництва житлового будинку від 30 жовтня 2014 року, укладеним між ОСОБА_2 та ВП «Будівельне управління №463 ТВД «Чорноморгідрострой», що буде підставою для реєстрації свого права власності позивачем на належну йому частку, без перешкоджання з боку відповідачки. 
Посилання адвоката Симоконь Ольги Василівни в інтересах позивача ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом безпідставно не враховано, що в судовому засіданні доведено належним чином те, що  сторони у справі проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу  з 01 січня 2006 року по 12 листопада 2013 року, тому спірна квартира, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та  підлягає поділу, не приймаються до уваги за таких підстав.
Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України  «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини  передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь – якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, що «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі  не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а  й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточнимрішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд  нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.  Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того,  необхідно брати до уваги,  між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування,  що  випливає  зі  статті  6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює,  що згідно з його усталеною практикою,  яка відображає принцип,  пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів  та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції  зобов`язує  суди обґрунтовувати свої рішення,  його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.  Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див.  рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.  Spain) від  9  грудня 1994 року,  серія A,  N 303-A,  п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін,  орган влади зобов`язаний виправдати  свої  дії,  навівши  обґрунтування  своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v.  Finland),  N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення   обґрунтованого  рішення полягає в тому, щоб продемонструвати  сторонам,  що  вони    були  почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення  обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див.  рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v.  Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.  Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Проте, ні позивачем ОСОБА_1 , ні його представниками не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції будь-яких безспірних доказів на підтвердження підстав позову, а саме, в частині встановлення факту проживання сторін у справі однією сім`єю без реєстрації шлюби за період з 01 січня  2006 року по 12 листопада 2014 року включно та набуття права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 придбаної 08 червня 2011 року.
У п. 6 Рішення Конституційного Суду України №5-рп/99 від 03 червня 1999 року у справі №1-8/99 за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», частин четвертої і п`ятої статті 22 Закону України «Про міліцію» та частини шостої статті 22 Закону України «Про пожежну безпеку» (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено, що «обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з суб`єктом права на пільги щодо оплати житлово-комунальних послуг спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин».
У постанові від 17 жовтня 2019 року у справі №523/18440/13 (провадження №61-17448св18) Верховний Суд зробив в наступний правової висновок: «правило статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у  будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства».
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 09 жовтня 2019 року у справі №509/5351/15 (провадження №61-2716св18) та у постанові від 15 січня 2020 року у справі №504/2945/16 (провадження №61-3687св18).
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування  достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, надані сторонами, колегія  суддів вважає, що в судом першої інстанції з об`єктивністю та достовірністю встановлено факт не проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу сторін у справі  за період з 01 січня 2006 року по 12 листопада 2013 року включно.
У постанові від 11 грудня 2019 року у справі №504/4433/15 (провадження №61-27456св18) Верховний Суд дійшов наступного висновку: «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року по справі №372/504/17».
«Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті  60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом  не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом» (постанова Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі №509/5351/15 (провадження №61-2716св18)).
Тому, суд першої інстанції правильно виходив з того, що, не зважаючи на те, що відповідачка  під час шлюбу деякій час не працювала, майно набуте сторонами у справі не змінює правової режим спільного сумісного майна й рівність часток цього майна при його поділі. 
Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що під час шлюбу було придбано  нежитлове приміщення АДРЕСА_11 (№ НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ), загальною площею 51,5 кв.м., – об`єкт інвестування за договором №8 про інвестування будівництва житлового будинку від 30 жовтня 2014 року, укладеним між ОСОБА_2 та ВП «Будівельне управління №463 ТВД «Чорноморгідрострой». 
Зважаючи на принципи розумності та справедливості, принцип рівності прав дружини та чоловіка та рівності часток у майні дружини та чоловіка при його розподілі,   суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про поділ майнових прав сторін у справі на нежитлове приміщення №69-а в будинку АДРЕСА_5 (№ НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) загальною площею 51,5 кв.м. – об`єкт інвестування за договором №8 про інвестування будівництва житлового будинку від 30 жовтня 2014 року, укладеним між ОСОБА_2 та ВП «Будівельне управління №463 ТВД «Чорноморгідрострой», кожному по 1/2 частини майнових прав на це майно.
Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову  ОСОБА_1 частково. 
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010р., остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі  доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі немає. 
Таке рішення апеляційного суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме, статті 6 (право на справедливий суд), статті 13 (права на ефективний засіб юридичного захисту позивача від неправомірних дій відповідача), статті 8 (право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла), статті 17 (заборона зловживання правами, передбаченими цією Конвенцією з боку відповідача) та статті 1 Першого Протоколу (захист права власності та права мірно володіти своїм майном).
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційній суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Симоконь Ольги Василівни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 
Повний текст судового рішення складено: 28 грудня 2020 року.
Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М.Драгомерецький   

                                                                                                                   А.І.Дрішлюк 

                                                                                                                   Р.Д.Громік